Справа № 640/3839/22
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2025 року Справа № 640/3839/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу №640/3839/22 за позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-
УСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.02.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.
23.02.202 року відповідачем до суду подано клопотання про залишення позову без розгляду через пропуск позивачем строків звернення до суду із цим позовом.
Законом України від 13.12.2022 року №2825-IX Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
Відповідно до положень абзаців другого-четвертого пункту 2 розділу ІІ Закону №2825-IX до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, крім випадку, передбаченого абзацом четвертим цього пункту.
Нерозглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом України Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду щодо забезпечення розгляду адміністративних справ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Інші адміністративні справи, які нерозглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду щодо забезпечення розгляду адміністративних справ, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 152 та частини п`ятої статті 153 Закону України Про судоустрій і статус суддів, Закону України Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України №2825 Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду щодо забезпечення розгляду адміністративних справ, з метою відновлення належного доступу громадян та юридичних осіб до правосуддя у публічно-правових спорах, наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 року №399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (далі - Порядок № 399).
На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України №2825 Окружним адміністративним судом міста Києва скеровано за належністю матеріали адміністративної справи №640/3839/22.
04.02.2025 року на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшли матеріали адміністративної справи №640/3839/22.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2025 року дана адміністративна справа передана судді Ількову В.В., для розгляду.
Ухвалою суду від 10.02.2025 року прийнято адміністративну справу №640/3839/22 до провадження судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Ількова В.В. Призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Витребувано у відповідача додаткові докази по справі, зокрема:
- наказ про прийняття позивача на службу;
- наказ про звільнення позивача зі служби;
- докази/відомості щодо виконання рішення суду від 29.05.2020 року по справі №640/1145/20;
- докази/відомості щодо виконання рішення суду від 23.06.2021 року по справі №640/1667/21;
- відомості/докази/довідку щодо остаточного здійсненого з позивачем розрахунку, у тому числі, здійсненого на виконання вказаних рішень суду;
- всі наявні докази щодо суті спору.
Також, запропоновано часникам справи надати пояснення щодо клопотання відповідача про залишення без розгляду позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.
13.02.2025 року позивачем до суду подано додаткові пояснення у справі.
20.02.2025 року відповідачем подано відзив на позовну заяву позивача.
20.02.2025 року відповідачем подано заява про залишення позову без розгляду.
24.02.2025 року позивачем до суду подана письмова відповідь на заяву про залишення позову без розгляду.
Ухвалою суду від 24.02.2025 року у задоволенні клопотання Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про залишення позовної заяви без розгляду, відмовлено.
24.02.2025 року позивачем до суду подано відповідь на відзив.
Ухвалою суду від 12.03.2025 року витребувано у Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України належним чином засвідчені копії таких документів, зокрема:
- довідку про грошове забезпечення позивача за останні 2 місяці, що передують місяцю виключенню зі списків особового складу позивачу, зокрема червень-липень 2019 року (із зазначенням всіх складових, визначенням середньоденний розміру грошового забезпечення, тощо);
- звернення позивача із вимогою щодо виплати йому середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 03.05.2019 року по 03.11.2019 року;
- листи/відмови/рішення, тощо на звернення позивача;
- всі наявні докази щодо суті спору.
17.03.2025 року позивачем до суду подані додаткові пояснення у справі.
27.03.2025 року відповідачем на виконання вимог ухвали долучені додаткові докази по справі.
04.04.2025 року відповідачем на виконання ухвали долучені додаткові докази по справі.
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 09.04.2025 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що після здійснення відповідачем належних виплат індексації в Окружному адміністративному суді міста Києва та Шостому апеляційному адміністративному суді (справа №640/1667/21) позивачем було оскаржено питання щодо неправомірного застосування відповідачем базового місяця - січня 2016 року під час нарахування суми індексації.
Остаточно, лише 30 грудня 2021 року на виконання вимог Постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року, яка скасувала рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2021 року по справі №640/1667/21 відповідач здійснив виплату позивачеві індексації грошового забезпечення у повному обсязі у сумі 118863,74 грн. (за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року з урахуванням базового місяця - січня 2008 року і за період з 01 березня 2018 року по 31 серпня 2019 року з урахуванням базового місяця - березня 2018 року та раніше виплачених сум індексації).
Позивач зазначає про те, що у Постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2021 року по справі №640/1667/21 зазначено, що з огляду на те, що спір про право на отримання компенсації вирішено на користь позивача, у відповідача після набрання рішенням законної сили виникне обов`язок щодо сплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. У випадку невиконання такого обов`язку, у позивача виникне право на звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Слід зауважити, що відповідачем жодних дій з питання добровільного виконання цього обов`язку до цього часу не зроблено.
Таким чином, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, був протиправно порушений термін проведення з позивачем остаточного розрахунку під час звільнення позивача з лав Збройних Сил України на 852 календарних дні з дати виключення позивача зі списків особового складу Генерального штабу ЗС України (31 серпня 2019 року) до дати фактичного його проведення (30 грудня 2021 року).
Позивач вважає дані дії відповідача незаконними та такими що порушують його права тому звернувся до суду із цим позовом.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач повністю заперечує проти вимог позову, вважає їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.
Вказують, що позивачем власноруч було відпрацьовано та подано на ім`я свого керівника рапорт про здачу справ і посади від 31.08.2019 року, який разом з витягом із наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 19.08.2019 № 467 (про звільнення Позивача) стали підставою для видання наказу, яким Позивача виключено із списків особового складу.
Тобто, Позивач з моменту видання наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 19.08.2019 року № 467 (про звільнення Позивача), до моменту написання рапорту про здачу справ і посади та як наслідок видання наказу про виключення із списків особового складу мав можливість ознайомитись з проведеним (повнотою проведення) з ним розрахунком по всім видам забезпечення, включаючи грошове, і в разі будь-яких розбіжностей звернутись з рапортом про неповноту розрахунку та продовжити надалі проходити військову службу у Збройних Силах України та отримувати всі види грошового забезпечення протягом відповідно часу (до повного розрахунку).
Водночас, Позивач не скористався своїм правом, передбаченим абзацом третім пункту 242 Положення № 1153/2008.
До цього часу питання мало спірний характер, і підстав для виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.08.2019 під час остаточного розрахунку при звільненні не було.
Відповідно, вина відповідача у проведенні розрахунку також відсутня, оскільки відповідач не може бути винним у наявності суперечливої практики застосування відповідних положень законодавства, в тому числі, і судової практики. Також, згідно з матеріалами справи відповідачем було виконано вищезазначені судові рішення без невиправданих зволікань, про що не заперечує позивач.
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України та є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення, виданого Головним відділенням кадрів Міністерства оборони України 31серпня 2001 року.
Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 19 серпня 2019 року №467 відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) полковника ОСОБА_1 , заступника начальника Головного оперативного управління Генерального штабу Збройних Сил України.
Наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по стройовій частині) від 31 серпня 2019 року №166 позивача було виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Як встановлено з наданої суду копії витягу з наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по стройовій частині) від 31 серпня 2019 року №166, позивачу станом на день звільнення з військової служби не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.
У відповідь на звернення позивача щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій від 31 серпня 2019 року, тимчасово виконуючим обов`язки начальника управління правового забезпечення Генерального штабу Збройних Сил України начальником юридичної служби Збройних Сил України надано відповідь від 19 листопада 2019 року №316/1507, згідно з якою військовослужбовцям Збройних Сил України, у зв`язку з дією особливого періоду, додаткові відпустки зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних дні на рік не надаються з 14 березня 2014 року і по даний час; положеннями Закону України «Про відпустки» та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачено перенесення на інший період або продовження додаткової відпустки учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, тому невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься.
У відповідь на звернення позивача від 05 грудня 2019 року щодо нарахування і виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік зазначено, що розрахунок при звільнені позивача з військової служби відповідачем здійснено згідно витягу з наказу від 31 серпня 2019 року №166 у повному обсязі; відсутні правові підстави для нарахування і виплати звільненим військовослужбовцям грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.04.2020 року по справі №640/24799/19 визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо невиплати позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби та зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

19.05.2020 року, на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2020 року по справі №640/24799/19, відповідачем було нараховано і виплачено позивачеві грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 року по 2019 рік, як учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у сумі 123195,57 гривень.

У подальшому позивач, ознайомившись з грошовим атестатом серії ЗУ №408600, позивачеві стало відомо, що відповідачем в 2016, 2018 та 2019 роках індексація грошового забезпечення була виплачена не в повному обсязі, а в 2017 році взагалі не виплачувалась, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2020 року по справі № 640/1145/20 зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 31.08.2019 року.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2020 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2020 року, залишено без змін

23 жовтня 2020 року, на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року по справі №640/1145/20 та Постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року відповідачем було нараховано і виплачено позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року у сумі 3166,35 грн., з урахуванням базового місяця - січня 2016 року та раніше здійснених виплат.

Після здійснення відповідачем вищезазначеної виплати індексації в Окружному адміністративному суді міста Києва та Шостому апеляційному адміністративному суді (справа №640/1667/21) позивачем було оскаржено питання щодо неправомірного застосування відповідачем базового місяця - січня 2016 року під час нарахування суми індексації.

Згідно з довідкою Генерального штабу Збройних Сил України від 19 листопада 2020 року № 305/952 базовий місяць індексації - січень 2016 року.

Не погоджуючись з застосуванням в якості базового місяця індексації січня 2016 року позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2021 року по справі № 640/1667/21 відмолено в задоволенні позовних вимог.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року по справі № 640/1667/21 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2021 року скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов позивача задоволено частково.

Визнано протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати позивачеві індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року з урахуванням базового місяця - січня 2008 року.

Зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року з урахуванням базового місяця - січня 2008 року та раніше виплачених сум індексації.

Зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 серпня 2019 року з урахуванням базового місяця - березня 2018 року та раніше виплачених сум індексації.

30.12.2021 року на виконання вимог Постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року, яка скасувала рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2021 року по справі №640/1667/21 відповідач здійснив виплату позивачеві індексації грошового забезпечення у сумі 118863,74 грн. (за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року з урахуванням базового місяця - січня 2008 року і за період з 01 березня 2018 року по 31 серпня 2019 року з урахуванням базового місяця - березня 2018 року та раніше виплачених сум індексації).

Таким чином, встановлено, що остаточно, лише 30 грудня 2021 року на виконання вимог Постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року, яка скасувала рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2021 року по справі №640/1667/21 відповідач здійснив виплату позивачеві індексації грошового забезпечення у повному обсязі у сумі 118863,74 грн. (за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року з урахуванням базового місяця - січня 2008 року і за період з 01 березня 2018 року по 31 серпня 2019 року з урахуванням базового місяця - березня 2018 року та раніше виплачених сум індексації).

Отже, 30.12.2021 року відповідач із позивачем провів остаточний розрахунок після звільнення зі служби.

Позивач звертаючись до суду із цим позовом, вказує на те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, був протиправно порушений термін проведення з позивачем остаточного розрахунку під час звільнення позивача з лав Збройних Сил України на 852 календарних дні з дати виключення позивача зі списків особового складу Генерального штабу ЗС України (31 серпня 2019 року) до дати фактичного його проведення (30 грудня 2021 року) тому позивач вимучений звернутись до суду із цим позовом, за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладених в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.

V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18.

Пунктом 20 Постанови №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Крім того, відповідно до п.2.2 Рішення Конституційного суду України №4-р/2012 від 22.02.2012 року, аналіз ст.ст.116,117 К3пП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Згідно з постановою Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 К3пП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим порушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, який є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 К3П України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, дає необхідності стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

VІ. ОЦІНКА СУДУ

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 31.08.2019 позивача виключено з усіх видів грошового забезпечення.

30 грудня 2021 року на виконання вимог Постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року, яка скасувала рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2021 року по справі №640/1667/21 відповідач здійснив виплату мені індексації грошового забезпечення у повному обсязі у сумі 118863,74 грн. (за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року з урахуванням базового місяця - січня 2008 року і за період з 01 березня 2018 року по 31 серпня 2019 року з урахуванням базового місяця - березня 2018 року та раніше виплачених сум індексації).

Отже, 30.12.2021 року відповідач здійснив виплату позивачу індексації грошового забезпечення за рішенням суду, тобто з порушенням строку, визначеного у статті 116 КЗпП України.

За наведених обставин, відповідач повинен нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 01.09.2019 року.

Разом з тим, визначаючи період, за який відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує, що станом на дату виплати позивачу індексації грошового забезпечення діяла редакція частини першої статті 117 КЗпП України, яка передбачала, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, оскільки період затримки розрахунку при звільненні перевищує 6 місяців, то у відповідності до частини першої статті 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за шість місяців.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності у подібних правовідносинах викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №806/345/16, від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі №6-39цс11.

Згідно з ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Середній заробіток працівника, відповідно до статті 27 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100).

Згідно абзацу 3 пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1992 року №100 (далі - Порядок № 100), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з абзацами першим, третім пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком; середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох, місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів/(годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Разом з тим, приймаючи до уваги те, що в матеріалах справи не містяться розрахунки розміру середньоденного грошового забезпечення позивача, а також інших складових показників, а суд не може самостійно проводити такі розрахунки і визначати розмір виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на власний розсуд, а також враховуючи застереження у ст. 117 КзПП щодо компенсації за несвоєчасний розрахунок, який не може перевищувати середній заробіток за час вимушеного прогулу за шість місяців, суд дійшов висновку, що поновлення порушеного права позивача, у даному випадку, має відбуватися шляхом прийняття рішення про визнання протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України відносно позивача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 01.09.2019 року по 30.12.2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, але не більш як за шість місяців.

Стосовно способу захисту порушеного права заявника суд зазначає про таке.

Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Тлумачення змісту ст.13 Конвенції наведено у низці рішень Європейського суду з прав людини, зокрема: у рішенні від 29.06.2006р. по справі "Пантелеєнко проти України" зазначено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом; у рішенні від 31.07.2003р. по справі "Дорани проти Ірландії" указано, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" наголошено, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними; у рішенні від 17.07.2008р. по справі "Каіч та інші проти Хорватії" визначено, що обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту, адже протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, для реального та найшвидшого відновлення суб`єктивного права громадянина на одержання грошових платежів у належному розмірі суб"єкта владних повноважень повинен вчинити власне волевиявлення з приводу призначення виплати (допомоги тощо) та негайно після настання цієї події ініціювати або процедуру перерахування безготівкових коштів у власність зацікавленої особи (у разі достатності власних фінансових ресурсів для проведення виплати), або процедуру отримання від розпорядника публічних коштів вищого рівня додаткових асигнувань для виконання прийнятого рішення в частині проведення платежів.

Застосування у цьому конкретному випадку такого способу захисту порушеного права як стягнення коштів (за відсутності окремого та чітко визначеного джерела виплати) об`єктивно здатне призвести до порушення права невизначеного кола інших осіб на отримання від суб`єкта владних повноважень поточних платежів з оплати праці (винагороди за службу).

Тому суду належить застосувати ч.2 ст.5 і ч.2 ст.9 КАС України, вийти за межі позову і надати право заявнику на захист у спосіб, котрий сформульований у резолютивній частині цього рішення.

За наведених обставин у сукупності, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з коригуванням способу відновлення порушеного права, що в даному випадку, на переконання суду, є належним способом захисту.

Решта доводів учасників справи висновків суду по суті справи не змінюють.

Також, слід вказати про те, що згідно правової позиції викладеної у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2021 року у справі № 640/1667/21, суд зазначив у тому числі, щодо вимоги позивача про зобов`язання Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за період з 31 серпня 2019 року по день фактичної виплати індексації, без виключення сум відрахування на податки, колегія суддів вважала її передчасною, оскільки рішення про стягнення цієї суми суд може ухвалити лише у випадку нарахованої (визначеної) суми та за встановленим фактом не здійснення виплати суб`єктом владних повноважень нарахованої суми.

Суд вказав про те, що з огляду на те, що спір про право на отримання компенсації вирішено на користь позивача, у відповідача після набрання рішенням законної сили виникне обов`язок щодо сплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. У випадку невиконання такого обов`язку, у позивача виникне право на звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Приймаючи до уваги вище наведене, суд дійшов висновку про задоволення позову.

VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.

Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, про таке.

Розподіл судових витрат за наслідками розгляду даної справи не здійснюється, оскільки позивач звільнений від справи судового збору у відповідності до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Отже, розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 01.09.2019 року по 30.12.2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, але не більш як за шість місяців.

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (03168, м.Київ, просп. Повітрофлотський, 6, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення суду складено 09.04.2025 року.

Суддя В.В. Ільков