Справа № 826/2572/15
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2025-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2025 року справа №826/2572/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС України в Київській області, Управління державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України в Київській області, третя особа: Київська обласна профспілкова організація атестованих працівників внутрішніх справ України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин ОСОБА_1 з позовом, в якому просить:

визнати протиправним та скасувати наказ Міністра внутрішніх справ України Авакова А.Б. від 16 січня 2015 року № 48 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі пункту 10 частини 2 статті 3 Закону України "Про очищення влади" та пунктів 62 "а", 66 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114;

визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 26 січня 2015 року № 41 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі пункту 10 частини 2 статті 3 Закону України "Про очищення влади" та пунктів 66 "а", 66 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114;

поновити ОСОБА_1 з 26 січня 2015 року на посаді інспектора з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого УДАІ ГУ МВС України в Київській області;

стягнути з Управління державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Київській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу, а саме з 26 січня 2015 року по дату поновлення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2015 року в адміністративній справі № 826/2572/15 відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.03.2015р. зупинено провадження у справі № 826/2572/15 до набрання законної сили рішенням у справах, що розглядаються Конституційним судом України за конституційними поданнями Служби зовнішньої розвідки щодо офіційного тлумачення положень пункту 7 частини першої, пункту 3 частини другої статті 3, частини третьої статті 4, підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" у взаємозв`язку з положеннями частини 2 статті 1 цього закону, положень статті 19 Конституції України у взаємозв`язку з положеннями статті 64 Конституції України та зазначеними положеннями цього закону; Верховної Ради України щодо відповідності положенням частини 3 статті 22, частини першої статті 38, статті 58, частини другої статті 61, частини першої статті 62, частини першої статті 64 Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої пункту 4, частини другої статті 3, пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про очищення влади"; 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзацу першого пунктів 1, 8 частини першої статті 4, частини четвертої статті 10, пунктів 8, 9, 10 частини першої статті 13, частини першої статті 14 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України".

У зв`язку з закінченням повноважень судді Гарника К.Ю. по справі №826/2572/15 повторно призначено головуючого суддю Погрібніченка І.М.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2016 справу №826/2572/15 прийнято до провадження судді Погрібніченка І.М.

У зв`язку з закінченням повноважень судді Погрібніченка І.М. по справі №826/2572/15 повторно призначено головуючого суддю Літвінову А.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2020 поновлено провадження в адміністративній справі.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 справу прийнято до провадження та ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження.

У зв`язку із перебуванням у відпустці головуючого судді у справі проведено повторний автоматизований розподіл справи.

За результатами повторного автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Лапію С.М.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.03.2024 справу прийнято до провадження та ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийняття оскаржуваних наказів в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ на підставі пункту 10 частини 2 статті 3 Закону України "Про очищення влади" та пунктів 62 "а", 66 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114.

Відповідачами до суду подано відзиви на позовну заяву, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечують повністю.

Третьою особою до суду подані письмові пояснення, відповідно до яких просить розглядати справу без їх участі.

На підставі ст. 194, 205 КАС України судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 з квітня 2013 року по квітень 2014 року займав посаду державтоінспектора, а з квітня 2014 року по 26.01.2015 інспектора з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого УДАІ МВС України в Київській області.

Наказом МВС України від 16 січня 2015 року №48 о/с «По особовому складу» відповідно до вимог пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» та згідно з пунктами 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, зокрема, інспектора з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого управлінню Державної автомобільної інспекції лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-220833).

Наказом ГУ МВС України в м. Києві від 26 січня 2015 року №41 о/с «По особовому складу» відповідно до вимог пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» та підпункту «а» пункту 62 та пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу звільнено лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-220833), інспектора з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого управлінню Державної автомобільної інспекції, 26 січня 2015 року.

Не погоджуючи з оскаржуваними наказами про звільнення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначає Закон України «Про очищення влади».

Частинами першою-третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» передбачено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Пункт 10 частини першої статті 2 Закону України «Про очищення влади» встановлює, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

У відповідності до пункту 10 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» від 29 січня 2014 року №737-VII, Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21 лютого 2014 року №743-VII.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що обов`язковою умовою застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади», є факт перебування працівника на посаді у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не звільнення його у випадку, якщо він складав та/або своєю дією сприяв складенню, зокрема, протоколів про адміністративне правопорушення стосовно осіб, звільнених від адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань», Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України».

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що ОСОБА_1 у період з квітня 2013 року по квітень 2014 року займав посаду державтоінспектора, а з квітня 2014 року по 26.01.2015 інспектора з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого УДАІ МВС України в Київській області.

У наказі МВС України від 26 січня 2015 року №41 о/с підставою для звільнення зазначено пункт 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» - за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як слідує з матеріалів справи, наказом МВС України від 16.01.2015 №48о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справі за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу. Підставою для включення позивача до даного наказу стало складання останнім протоколу про адміністративне правопорушення від 11.01.2014 №АГ 141238 відносно громадянина ОСОБА_3 по ст. 122-2 КУпАП та у подальшому відкриття прокуратурою Київської області кримінального провадження №000381 по факту незаконного складання адміністративних протоколів за ч. 1 ст. 366 КК України.

Суд звертає увагу, що вироком Вишгородського районного суду від 10.02.2015 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄДР за №000381 по факту незаконного складання адмінпротоколів за ч. 1 ст. 366 КК України, ОСОБА_1 виправдано у зв`язку з недоведеністю в діях складу зазначеного злочину (справа №363/4912/14-к)

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21.05.2015 вирок Вишгородського районного суду від 10.02.2015 залишено без змін.

Крім того, у постанові Апеляційного суду Київської області від 31.03.2014 у справі №363/178/14-п зазначено, що захисник ОСОБА_3 просила звільнити його від адміністративної відповідальності на підставі ЗУ «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань , та визнання такими, що втратили чинність деяких законів України», однак суд відмовив у задоволенні даного клопотання, оскільки ЗУ «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань , та визнання такими, що втратили чинність деяких законів України» стосується осіб, які були учасниками масових акцій протесту, а ОСОБА_3 о 12:35 год 29.12.2013 участі у будь-яких акціях не приймав, і в цей час знаходився в зовсім іншому місці.

Суд зазначає, що відповідач, на якого покладено обов`язок доказування в адміністративному процесі, не надав суду жодних доказів, які б підтверджували наявність правових підстав для застосування до позивача в якості підстави для звільнення пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади», зокрема, матеріали справи не містять доказів на підтвердження складення позивачем чи сприяння складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» від 29 січня 2014 року №737-VII, Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21 лютого 2014 року №743-VII.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до частини чотирнадцятої статті 5 Закону України «Про очищення влади» звільнення проводиться за наслідками висновку проведеної перевірки.

При цьому, єдиним виключенням є пункт 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», який установлює, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині першій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону. Особи за зазначеними критеріями звільняються без проведення перевірки.

Таким чином, звільнення на підставі положень Закону України «Про очищення влади» передбачає обов`язкову процедуру, яка полягає у проведенні перевірки особи та можливість її звільнення за результатами такої перевірки, крім випадків, визначених пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», відповідно до якого особи, які підпадають під зазначені критерії, звільняються без проведення перевірки.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що звільнення позивача на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» є незаконним.

Крім того, однією з підстав звільнення ОСОБА_1 в оскаржуваних наказах зазначено пункт 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, а саме: за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, з приводу чого суд зазначає наступне.

Пункт 66 Положення визначає, що особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому, звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Проте, відповідач не надав доказів, які б підтверджували скоєння позивачем вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Проведення перевірки насамперед має за мету, визначену у статті 1 Закону України «Про очищення влади», а саме: виявити осіб, що брали участь в управлінні державними справами, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Результати такої перевірки підлягають викладенню у висновку, який є обов`язковим, як і ознайомлення з ним особи, щодо якої проводилась перевірка. Такий висновок може бути оскаржений до суду відповідно до статті 5 Закону України «Про очищення влади».

Суд встановив, що підставою для застосування до позивача пункту 66 Положення стало вчинення позивачем діяння, передбаченого пунктом 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Проте, у зв`язку з відсутністю перевірки, проведеної відповідно до Закону України «Про очищення влади», неможливо вважати факт вчинення такого діяння встановленим в порядку, передбаченому законом.

Проте, Закон України «Про очищення влади» передбачає процедуру звільнення без проведення перевірки тільки за частиною першою статті 3 цього Закону.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність звільнення позивача на підставі п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», оскільки відповідачем не було дотримано процедуру звільнення з органів внутрішніх справ, а саме: не було проведено перевірки.

Вказана правова позиція також викладена в постановах Верховного Суду від 24.01.2018 у справі №820/1573/15 та від 17.07.2020 у справі №809/934/15.

У взаємозв`язку з наведеним вище суд також зазначає про наступне.

Згідно з положеннями статті 1, статті 3, частини другої статті 6, частин першої та другої статті 8 Конституції України Україна є демократичною, правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основ Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України; відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 43 Конституції України зокрема передбачено, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Як зазначив Конституційний Суд України у абзаці третьому підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини рішення від 29 січня 2008 року №2-рп/2008 у справі за конституційним поданням 52 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про особливості звільнення з посад осіб, які суміщають депутатський мандат з іншими видами діяльності» та конституційним поданням 89 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 90 Конституції України, статті 5 Закону України «Про особливості звільнення з посад осіб, які суміщають депутатський мандат з іншими видами діяльності» (справа про звільнення народних депутатів України з інших посад у разі суміщення), право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Законом України «Про очищення влади» визначено правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Як зазначено вище, відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

За загальний визначенням під поняттям «принцип» (від лат. principium - начало, основа) розуміється головне, важливе, суттєве, неодмінне.

Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.

Виходячи з наведеного, вбачається, що частиною першою та другою статті першої Закону України «Про очищення влади» визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну «очищення влади», виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.

При цьому, відповідно до частини другої статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Згідно із Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу №1 та Протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до пункту 12 резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи №1096 (1996) люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку.

У пунктах 62, 63 Проміжного висновку щодо Закону України «Про очищення влади» (Закон «Про люстрацію») від 16 грудня 2014 року №788/2014 (СDL-АD (2014)044) Венеціанська комісія зазначила, що відповідно до Керівних принципів, люстрація має бути спрямована тільки проти осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді нанесли шкоду іншим, і вони знали або повинні були знати про це. Крім того, особи, які були молодшими за 18 років під час відповідних дій, добровільно відмовилися від членства, зайнятості або представництва у відповідній організації до переходу до демократичного режиму, або які діяли з примусу, повинні бути звільнені від люстрації.

Нарешті, як зазначено в статті 1.2 Закону «Про люстрацію» «люстрація має бути заснована на принципі індивідуальної (не колективної) відповідальності».

З наведеного вбачається, що люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній посаді в органах державної влади, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.

Отже, люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Разом із тим, під час розгляду справи відповідачами не надано доказів того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, тобто у даному випадку, відповідачем не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом України «Про очищення влади».

Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року, справа №817/3431/14, адміністративне провадження №К/9901/1400/18, де суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацію влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

Як встановлено вище, в оскаржуваних наказах до позивача застосовано положення Закону України «Про очищення влади» та пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ щодо звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із поставленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Проте, у разі наявності підстав для звільнення, передбачених Законом України «Про очищення влади», підлягає застосуванню саме цей спеціальний Закон, але при цьому повинна бути дотримана процедура звільнення, передбачена Законом.

У разі, якщо діяння підпадає під дію пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, то відповідачу необхідно було застосовувати саме цю норму при звільненні позивача.

У той же час, в залежності від підстави звільнення для особи настають різні юридичні наслідки. Законодавство не передбачає одночасне застосування до особи наслідків звільнення за різними підставами.

Отже, враховуючи недоведеність того, що позивач здійснював заходи, спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, суд приходить до висновку, що звільнення позивача наказом МВС України від 16 січня 2015 року №48 о/с є протиправним та про задоволення позовних вимог у цій частині.

Так само є протиправним і підлягає скасуванню наказ ГУ МВС України м. Києві від 26 січня 2015 року №41 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 , оскільки він є похідним від наказу МВС України від 16 січня 2015 року №48 о/с та прийнятий за відсутності законних підстав.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно пункту 1 Положення про Державну автомобільну інспекцію МВС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 14 квітня 1997 року №341, яке станом на час вирішення спору по суті є чинним, Державна автомобільна інспекція входить до системи органів МВС України.

Суд встановив, що роботодавцем позивача є ГУ МВС України в Київській області, тому саме цим суб`єктом владних повноважень порушено право позивача на працю.

Крім того, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641 утворено Національну поліцію України, яка у відповідності до статей 2, 23, 31 Закону України «Про Національну поліцію України», зокрема, виконує повноваження (завдання), що виконувались ДАІ МВС України.

При цьому, згідно з відомостями в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на теперішній час ГУ МВС України в Київській області та УДАІ МВС України в Київській області не ліквідовані, а перебувають у стані припинення.

Суд зауважує, що встановлена законодавством можливість ліквідації державного органу (установи, організації) з одночасним створенням іншого, який буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. То ж, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було звільнено.

Аналогічний правовий підхід викладено в постанові Верховного Суду України від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14.

Враховуючи неправомірність прийняття відповідачем наказу від 26 січня 2015 року №41 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади інспектора з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого УДАІ МВС України в Київській області, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого УДАІ МВС України в Київській області, підлягають задоволенню частково, оскільки позивача звільнено з 26 січня 2015 року, тому поновлення на посаді має бути з 27 січня 2015 року.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок).

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації (абзац другий пункту 8 Порядку).

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суд встановив, що позивача звільнено 26 січня 2015 року (останній робочий день), відповідно, сума виплат за два календарні місяці роботи, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна обчислюватись виходячи з виплат за листопад та грудень 2014 року.

Так, відповідно до довідки від 09 лютого 2015 року №29, виданої УДАІ ГУ МВС України в Київській області, заробітна плата позивача за листопад 2014 року складає 2 949,71грн., за грудень 2014 року 2 628,22грн.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Інших документів, які б підтверджували розмір середньомісячного грошового забезпечення у справі не міститься.

Розмір середньої заробітної плати за останні два місяці роботи позивача складає: 5577,93грн. (2949,71грн.+ 2628,22грн.) / 43 робочих дні (20+23) = середньоденна заробітна плата 129,71грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з наступного дня після звільнення 27 січня 2015 року по 07 квітня 2025 року.

На підставі листів Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» суд встановив, що кількість робочих днів за період з 27 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року становить 235 днів; у 2016 році 251 робочих днів; у 2017 році 248 робочих днів; у 2018 році 250 робочих днів; у 2019 році 250 робочих днів; у 2020 році 251 робочих днів; з 01.01.2021 по 31.12.2021 250 робочих днів.; у 2022 році 249 робочих днів; у 2023 році 260 робочих днів; у 2024 році 262 робочих днів; з 01.01.2025 по 07.04.2025 69 робочих днів. Разом 2575 робочих днів.

За таких підстав на користь ОСОБА_1 належить виплатити суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 334 003,25грн. (129,71 грн. х 2575 днів).

Відповідно до пункту 4 Порядку якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Так, судом встановлено, що середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 відповідно довідки №29 від 09.02.2015, становить 2788,98грн.

У свою чергу, мінімальна заробітна плата в Україні становила:

- у 2015 році 1218 грн.;

- у 2016 році 1378 грн.;

- у 2017 році 3200 грн.;

- у 2018 році 3723 грн.;

- у 2019 році 4173 грн.;

- з 01.01.2020 по 31.08.2020 року 4723 грн.;

- з 01.09.2020 року по 31.12.2020 року 5000 грн.;

- з 01.01.2021 по 31.11.2021 - 6000 грн.;

- з 01.12.2021 по 31.12.2021 6500грн.;

- з 01.01.2022 по 30.09.2022 6500грн.;

- з 01.10.2022 по 31.12.2022 6700грн.;

- з 01.01.2023 по 31.12.2023 6700грн.;

- 01.01.2024 по 31.03.2024 7100грн.;

- з 01.04.2024 по 31.12.2024 8000грн.;

- з 01.01.2025 по 07.04.2025 8000грн.

Таким чином, у даному випадку належним відшкодуванням позивачу сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, є:

- за 2015 та 2016 роки (24 місяці) згідно довідки №29 від 09.02.2015 середньомісячне грошове забезпечення становить 2788,98грн., тобто більше ніж мінімальна заробітна плата в Україні, а тому стягненню підлягає 66 935,52 грн. (2788,98 грн.*24 міс);

- за 2017 рік 38400 грн., а саме: 3200,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*12 міс;

- за 2018 рік 44 676,00 грн., а саме: 3723,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*12 міс;

- за 2019 рік 50 076,00 грн., а саме: 4173,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*12 міс;

- за період з 01.01.2020 по 31.08.2020 року 37 784,00 грн., а саме: 4723,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*8 міс;

- за період з 01.09.2020 року по 31.12.2020 року 20 000 грн., а саме: 5000,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*4 міс;

- за період з 01.01.2021 по 31.11.2021 року 66 000 грн., а саме: 6000,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*11 міс.;

- за період з 01.12.2021 року по 31.12.2021 року 6 500 грн., а саме: 6500,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*1 міс;

- за період з 01.01.2022 по 30.09.2022 року 58 500 грн., а саме: 6500,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*9 міс.;

- за період з 01.10.2022 року по 31.12.2022 року 20 100 грн., а саме: 6700,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*3 міс;

- за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 року 80 400 грн., а саме: 6700,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*12 міс.;

- за період з 01.01.2024 року по 31.03.2024 року 21 100 грн., а саме: 7100,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*3 міс;

- за період з 01.04.2024 по 31.12.2024 року 72 000 грн., а саме: 8000,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*9 міс.;

- за період з 01.01.2025 по 07.04.2025 року 24 800 грн., а саме: 8000,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*3,1 міс.

Отже, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з ГУ МВС України в Київській області на користь ОСОБА_1 , становить 607 271,52грн.

Вказана позиція також викладена в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2021 у справі №826/2248/21.

Згідно з п.п. 2 та 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді з 27.01.2015 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Підсумовуючи викладене та виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 16 січня 2015 року №48 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VІ та п. 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в місті Києві від 26 січня 2015 року №41 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VІ та п. 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114.

Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого УДАІ ГУ МВС України в Київській області з 27 січня 2015 року.

Стягнути з Головного управління МВС України в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 січня 2015 року по 07 квітня 2025 року у розмірі 607 271,52грн. (шістсот сім тисяч двісті сімдесят одна гривня, 52 копійки).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого УДАІ ГУ МВС України в Київській області, з 27 січня 2015 року.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління МВС України в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 28 917,70грн. (двадцять вісім тисяч дев`ятсот сімнадцять гривень, 70 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лапій С.М.