Справа № 580/778/25
Суддя: Олексій РІДЗЕЛЬ
Дата ухвалення: 2025-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року справа № 580/778/25
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рідзеля О.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

22.01.2025 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба (далі позивач) про стягнення з ОСОБА_1 (далі відповідач) позивача заборгованості у розмірі 145829 грн. 11 коп. на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з відповідачем достроково розірваний контракт про проходження військової служби, що є підставою для відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України, що зумовило звернення до суду.

Ухвалою суду від 28.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву.

Представник відповідача подав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у її задоволенні. Зазначив, що на підтвердження суми фактичних витрат на утримання відповідача у навчальному закладі позивачем надано довідки про загальний розрахунок коштів на відшкодування витрат, про нараховане грошове забезпечення, витрат на проживання, щодо вартості підготовки відповідача по речовій службі, витрат на харчування, на медичне забезпечення за весь час навчання відповідача. Однак, відповідні суми також повинні бути підтверджені розрахунками. Відповідач ознайомився лише із загальним розрахунком на відшкодування витрат, пов`язаним з його утриманням, про що свідчить його особистий підпис у графі ознайомлений на розрахунку №3056 від 26.12.2024.

З доданими до Загального розрахунку окремими довідками-розрахунками при звільненні та відрахування з Інституту відповідача ознайомлено не було, про що свідчить відсутність його підпису на всіх розрахунках.

Оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту вручення відповідачу під підпис або надіслання рекомендованим листом з повідомленням про вручення повідомлення із зобов`язанням з моменту отримання такого повідомлення відшкодувати витрати із зазначенням їхнього розміру та реквізитів рахунку для перерахування коштів, то станом на час звернення до суду позивачем не дотримано порядку, що має передувати зверненню до суду у цій категорії справ.

Також відповідач вважає, що вимога, щодо відшкодування виплаченого щомісячного забезпечення відповідача ОСОБА_1 за увесь період навчання в Університеті є прямим порушенням конституційних прав, оскілки позивачем не враховується, що на момент зарахування на навчання курсант проходив військову службу за контрактом (тих хто прийшов на навчання з військової служби) і його грошове утримання було вище грошового утримання в Інституті, а отже не може входити до витрат і стягуватись, оскільки курсант проходив військову службу, а не лише навчання.

У законах України є відсутніми умови щодо відшкодування, повернення правильно обрахованих та виплачених сум грошового забезпечення військовослужбовця, у тому числі з підстав розірвання контракту, звільнення з військової служби, навіть з підстав притягнення до відповідальності за тяжкі злочини, у зв`язку із чим умови Порядку № 964, Наказу № 419 є такими, що мають дискримінаційні ознаки, а також такими, що не відповідають нормам вищої юридичної сили частині третій статті 17, статтям 22, 41, 43 Конституції України, статті 25 Закону № 2232-XII, статті 16 Закону № 1934-XII, статтям 2, 9 Закону № 2011-XII.

Оскільки грошове забезпечення військовослужбовця, за своїм змістом, є винагородою за державну службу особливого характеру, виплата грошового забезпечення є мінімальною державною гарантією в оплаті праці (професійної діяльності), гарантією соціального захисту військовослужбовця, а тому не підлягає стягненню.

Також, позивач обрахував фактичні витрати по грошовому забезпеченню курсанта у розмірі 133914 гривень 11 коп., які складаються із: сум нарахованого грошового забезпечення у розмірі та сум компенсації ПДФО та 22% ЄСВ.

Проте відповідно до виписки по банківському рахунку відповідача станом на 12.02.2025 фактично отримане відповідачем грошове забезпечення (стипендія) складає 94880 гривень 70 копійок, що значно нижче і відрізняється від розрахунку, який був зроблений позивачем. Тому відповідач вважає, що є протиправним та не підлягає стягненню компенсація ПДФО та 22%, адже таке не є фактично отриманим.

Позивач подав суду відповідь н відзив, в якому просив задовольнити позов. Стосовно стягнення грошового забезпечення за час навчання зазначив, що правило щодо повного відшкодування відрахованими курсантами витрат, пов`язаних з їх утриманням під час навчання у вищому військовому навчальному закладі в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, тобто у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв прямо передбачено частиною 10 статті 25 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, та прийнятою на її виконання постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 №964 Про затвердження Порядку відшкодування курсантами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах.

Крім того, відповідно до п.1 (абз.6) Контракту про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України, укладеного між Міністерством оборони України, в особі начальника Університету, і відповідачем від 12.08.2024, ОСОБА_1 попередньо та добровільно взяв на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу.

Крім того у відзиві стверджується, що суми грошового забезпечення військовослужбовця не визначені законом такими, що включаються у витрати, пов`язані із утриманням військовослужбовця у вищому навчальному закладі.

З цього приводу позивач зазначає, що у спірних відносинах підлягають застосуванню саме норми Закону 2232-XII та Порядку №964, згідно яких відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних, зокрема, з грошовим забезпеченням.

Також у Відзиві від 19.02.2025 вказується, що відповідач не зобов`язаний відшкодовувати суми податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) та 22%, оскільки він їх не отримував. Проте, на думку позивача, зазначене твердження не відповідає дійсності. Так, згідно з пунктом 168.5. статті 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб (ПДФО), що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Тобто, сума утриманого ПДФО одразу компенсується військовослужбовцям назад за рахунок коштів з державного бюджету, а тому у військовослужбовців не зменшуються нарахування грошового забезпечення через сплату зазначеного податку. Тобто вони отримують своє грошове забезпечення у повному обсязі.

Сплачений Університетом податок з грошового забезпечення Відповідача відповідно до вимог Закону про ЄСВ є обов`язковим платежем (тобто таким, що пов`язаний з грошовим забезпеченням курсанта), та його сплата фактично здійснена на користь відповідача, оскільки періоди сплати ЄСВ увійшли до страхового стажу.

Також згідно з пунктом 3 Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 №964, відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням.

Тобто, до складу витрат, які підлягають відшкодуванню включаються всі фактичні витрати, понесені військовим навчальним закладом у зв`язку з перебуванням у ньому на навчанні курсантів, зокрема, витрати зі сплати обов`язкових податків та платежів, пов`язані з виплатою їм грошового забезпечення.

Позивач вказує, що з моменту ознайомлення із Загальним розрахунком витрат №3056 від 26.12.2024 до цього часу ОСОБА_1 мав більш ніж достатньо часу для добровільного виконання свого обов`язку щодо відшкодування витрат, проте, як станом на 22.01.2025 (день звернення Університету до суду), так і до цього часу, кошти на рахунок Університету в рахунок погашення заборгованості від ОСОБА_1 не надходили, хоча відповідач був належним чином обізнаний із Загальним розрахунком коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта №3056 від 26.12.2024 по факту його власноручного підписання 26.12.2024, що може свідчити лише про свідому відмову ОСОБА_1 добровільно відшкодовувати витрати.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

ОСОБА_1 проходив навчання та військову службу у Харківському національному університеті Повітряних Сил у період з 12.08.2024 до 26.12.2024 на посаді курсанта.

12.08.2024 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі начальника Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами віщового військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти.

Відповідно до абз.6 п.1 Контракту ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу у випадках, визначених ч.10 ст.25 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

23.12.2024 ОСОБА_1 подав рапорт про відрахування його з факультету зенітних ракетних військ 2024 року набору у зв`язку з небажанням продовжувати навчання.

У рапорті заначено, що з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року №964 Про затвердження Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах ознайомлений.

Наказом начальника Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба від 25.12.2024 №378 відповідача відраховано від подальшого навчання через небажання його продовжувати навчання та припинено чинність дії контракту про проходження служби (навчання).

Вказаним наказом передбачено утримати суму 145829,11 грн. за період навчання в університеті.

Відповідно до загального розрахунку коштів на відшкодування витрат, пов`язаних утриманням відповідача від 26.12.2024 №3056, сума таких витрат становить 145829,11 грн., зокрема: грошове забезпечення 133914,11 грн.; продовольче забезпечення 7311,36 грн.; медичне забезпечення 304,59 грн.; оплата комунальних послуг і вартість спожитих енергоносіїв 4299,05 грн.

Із вказаним розрахунком відповідач ознайомлений 26.12.2024.

Оскільки вищевказані кошти відповідачем у добровільному порядку не відшкодовані, позивач звернувся в суд з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що позивач є бюджетною установою і утримується виключно за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 03.08.2016 №400 Про затвердження Положення про облік та використання коштів спеціального фонду державного бюджету в Міністерстві оборони України визначено, що кошти відшкодовані курсантами пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту на проходження військової служби (навчання) обліковуються на відповідних субрахунках вищих навчальних закладів.

Вимогами ч.10 ст. 25 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу передбачено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів "д", "е", "є", "з", "и" пункту 1 та підпунктів "д", "е", "є", "ж", "з" пункту 2 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Тобто, передбачений обов`язок громадян, яких відраховано з навчання через невиконання умов контракту, відшкодувати витрати, пов`язані з їх утриманням відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Постанова Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року №964 Про затвердження Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах (далі Постанова №964) визначає механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу

Так, відповідно до п. 3 Постанови №964 відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з:

- грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням;

- перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку;

- оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Відповідно до п.6 Постанови №964 витрати відшкодовуються у розмірі різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю: курсантами, які навчалися менше встановлених законодавством строків строкової військової служби, - за весь період навчання.

Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом з Мінфіном, МВС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Управлінням державної охорони, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбою.

Відповідно до пункту 4 Порядку №964 розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 964 сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управління державної охорони, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та Держспецтрансслужби.

Пунктом 2.1 Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затверджений наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16 липня 2007 року № 419/831/240/605/537/219/534, (далі - Порядок № 863/14130) передбачено, що відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, а саме витрат на: грошове забезпечення; продовольче забезпечення; речове забезпечення; медичне забезпечення; перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад; оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.

Згідно з пунктом 2.1.1 Порядку № 863/14130 витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання.

Щомісячне грошове забезпечення визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців.

Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту.

Відповідно до пунктів 2.1.2, 2.1.4, 2.1.6 Порядку №863/14130 витратами на продовольче забезпечення є витрати, пов`язані із забезпеченням курсанта продовольством згідно з нормами харчування.

Витратами на медичне забезпечення є витрати, пов`язані з наданням медичної допомоги, у тому числі стоматологічної, безпосередньо у ВНЗ, та вартість лікування у військових госпіталях.

До спожитих курсантом ВНЗ комунальних послуг та енергоносіїв належать тепло, гаряча та холодна вода, водовідведення та електроенергія.

Згідно з п.7 Постанови №964 у разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що у разі укладення контракту про проходження військової служби (навчання) у вищому військовому навчальному закладі Міністерства оборони України між вищим військовим навчальним закладом, Міністерством оборони України та курсантом на час проходження ним навчання на сторін покладаються відповідні обов`язки, передбачені чинним законодавством України та контрактом.

При цьому у разі укладення контракту про здобуття освіти у вищому військовому навчальному закладі на курсанта покладаються відповідні обов`язки відшкодовувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти, у випадках, визначених частиною десятою статті 25 Закону № 1934-XII.

Так, з аналізу ч.10 ст.25 Закону №1934-XII висновується, що дія цієї норми розповсюджується на дві категорії осіб, тобто, на курсантів, які достроково розривають контракт та на осіб офіцерського складу, які звільняються протягом п`яти років після закінчення вищого навчального закладу. При цьому обов`язок щодо відшкодування витрат за навчання саме у курсантів в разі дострокового розірвання контракту не залежить від пункту за яким особу звільнено з військової служби.

Предметом спору у справі, що розглядається, є відшкодування Харківському національному університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба витрат, пов`язаних з утриманням особи у вищому військовому закладу.

Як установлено судом, 12.08.2024 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі начальника Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами віщового військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти.

Відповідно до абз.6 п.1 Контракту ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу у випадках, визначених ч.10 ст.25 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Отже, за умовами укладеного між університетом і відповідачем контракту, останній зобов`язався відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, зокрема, у разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання.

Тобто, з власноручно підписаного відповідачем контракту він був обізнаний щодо наявності у нього обов`язку із відшкодування витрат за навчання у навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання.

З наведеного вбачається, що відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання у вищому військовому навчальному закладі попередньо передбачено умовами контракту про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України в разі дострокового розірвання, укладеного між Міністерством оборони України (в особі університету) і відповідачем.

Тобто, відповідач, підписавши вищезазначений контракт, взяв на себе дані зобов`язання щодо відшкодування витрат (коштів) державі в разі дострокового розірвання контракту та був заздалегідь проінформований щодо цього питання.

При цьому, 23.12.2024 ОСОБА_1 подав рапорт про відрахування його з факультету зенітних ракетних військ 2024 року набору у зв`язку з небажанням продовжувати навчання.

Наказом начальника Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба від 25.12.2024 №378 відповідача відраховано від подальшого навчання через небажання його продовжувати навчання та припинено чинність дії контракту про проходження служби (навчання). Вказаним наказом передбачено утримати суму 145829,11 грн. за період навчання в університеті.

Враховуючи, що відповідач не закінчив навчання в університеті та подав рапорт про виключення у зв`язку із небажання продовжувати навчання, суд дійшов висновку щодо виникнення у відповідача обов`язку згідно з вимогами ч.10 ст.25 Закону №1934-XII відшкодувати витрати пов`язані з його утриманням в Харківському національному університеті Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 1.380.2019.002683 (провадження № К/9901/9138/20).

Відповідно до загального розрахунку коштів на відшкодування витрат, пов`язаних утриманням відповідача від 26.12.2024 №3056, сума таких витрат становить 145829,11 грн., зокрема: грошове забезпечення 133914,11 грн.; продовольче забезпечення 7311,36 грн.; медичне забезпечення 304,59 грн.; оплата комунальних послуг і вартість спожитих енергоносіїв 4299,05 грн. Із вказаним розрахунком відповідач ознайомлений 26.12.2024.

Отже, на переконання суду, позивачем дотри мано порядку повідомлення відповідача про необхідність відшкодування вказаних вище витрат.

Жодних заперечень стосовно сум вказаних розрахунків позивач ні під час з їх ознайомленням, ні під час судового розгляду справи не надав.

Стосовно доводів представника відповідача, що не підлягає відшкодуванню виплачене грошове забезпечення, суд враховує висновки Верховного Суду у постанові від 13 березня 2024 року у справі №440/14068/21, відповідно до яких грошове забезпечення курсантів вищих військових навчальних закладів належить до категорії витрат на їх навчання і за наявності на те підстав підлягають компенсації Міністерству обороні України.

Також Верховний Суд у вказаному рішення надаючи оцінку рішенням судів першої та апеляційної інстанції зазначив, що суди, відмовляючи у задоволенні позову в частині включення у розрахунок коштів на відшкодування витрат пов`язаних з утриманням курсанта по грошовому забезпеченню, дійшли помилкового висновку.

Також, оцінюючи доводи представника відповідача щодо відшкодування ЄСВ та ПДФО, суд зазначає таке.

Згідно з п.168.5. ст.168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб (ПДФО), що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Тобто, сума утриманого ПДФО одразу компенсується військовослужбовцям за рахунок коштів з державного бюджету, а тому у військовослужбовців не зменшуються нарахування грошового забезпечення через сплату зазначеного податку.

Також, відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 5 статті 8 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 % до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до абз.7 п.1 ч.1 ст.4 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення.

А згідно з абз.2, 3 п.1 ч.1 ст.7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування єдиний внесок нараховується для платників, зазначених в абзаці сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму грошового забезпечення кожної застрахованої особи, оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів роботодавця, та допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами; допомоги, надбавки або компенсації відповідно до законодавства.

Відомості про страховий стаж та заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), розмір сплаченого єдиного внеску та інші дані, що містяться в реєстрі застрахованих осіб, використовуються для обчислення та призначення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням (частина 7 статті 20 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування).

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.8 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Отже, період навчання позивача, за який з його грошового забезпечення було сплачено ЄСВ включений до його страхового стажу.

Також, згідно з п.3 Порядку №964 відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням.

Тобто, до складу витрат, які підлягають відшкодуванню включаються всі фактичні витрати, понесені військовим навчальним закладом у зв`язку з перебуванням у ньому на навчанні курсантів, зокрема, витрати зі сплати обов`язкових податків та зборів, пов`язаних з виплатою грошового забезпечення.

Суд зауважує, що стосовно обов`язку особи відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати визначену договором кількість років Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) висловлювався у низці справ.

Так, у справі «Chitos проти Греції» (рішення від 04 червня 2015 року, заява № 51637/12) ЄСПЛ зазначав, що заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років.

ЄСПЛ вважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту коштом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави.

Вимога держави повернути кошти, витрачені на навчання офіцерів і військових медиків, а також на їх забезпечення відповідно до потреб, виправдовують заборону розривати контракт протягом певного строку і встановлення відшкодування витрат, яких зазнала держава протягом років навчання. Зобов`язання військових лікарів, які бажають піти у відставку до завершення контракту, сплатити державі певну суму на відшкодування витрат, понесених на їх навчання, цілком виправдовується перевагами, яких не мають цивільні студенти у сфері медицини, зокрема забезпеченим працевлаштуванням, отриманням платні тощо. Сам принцип відкупу років, які залишається відслужити, не становить порушення принципу пропорційності.

У справі «Lazaridis проти Греції» (рішення від 12 січня 2016 року, заява № 61838/14) заявник (лікар, підполковник армії) подав клопотання про його дострокове відрахування з армії. Генеральний штаб армії зобов`язав заявника виплатити державі відшкодування у сумі 121 321,72 євро як компенсацію за дострокове звільнення. Заявник оскаржив таке рішення до суду. Суд відхилив його скаргу, у зв`язку із тим, що заявник, отримавши відповідну освіту, зобов`язався відслужити в армії дев`ятнадцять років і вісімнадцять днів, але він прослужив лише чотирнадцять років, два місяці та шість днів. Заявник оскаржив це рішення національного суду.

ЄСПЛ дійшов висновку, що зобов`язання військових лікарів, які бажали залишити армію до закінчення строку виконання обов`язку, відшкодувати державі витрати, понесені на їх навчання, було цілком виправданим з огляду на привілеї, якими вони користувалися порівняно із цивільними студентами-медиками. Особа, яка вступає на навчання до Військової академії, усвідомлює, що аналогом безкоштовної освіти, винагороди та соціальних переваг, якими користується така особа в силу свого військового статусу, є зобов`язання служити в рядах армії протягом визначеного періоду після закінчення навчання.

Обов`язок офіцерів армії нести службу протягом визначеного періоду після завершення їх підготовки відповідає встановленій меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме за допомогою військових установ особи отримують загальну медичну освіту, відповідну спеціалізацію, а також мають можливість займатися приватною медициною в неробочий час. Таким чином, сам принцип викупу решти років служби не порушує принцип пропорційності.

В аналогічній справі «Charalambos Pierrakos проти Греції» (рішення від 26 травня 2020 року, заява № 51743/17) суд постановив, що обов`язок медичних працівників, які хотіли б покинути збройні сили держави до закінчення терміну служби, виплачувати державі певні суми відшкодування витрат на навчання є повністю виправданим з урахуванням привілеїв, якими вони користуються в порівнянні зі студентами в галузі цивільної медицини. Особі, яка зараховується на навчання до військового закладу освіти, відомо, що у разі безкоштовного навчання, виплати винагороди за службу та у зв`язку з військовим статусом, вона зобов`язується служити в армії протягом відповідного періоду після закінчення навчання. Такий обов`язок відповідає загальновизнаній меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме військові абітурієнти, які вивчали медицину та здобували відповідну спеціалізацію мали можливість займатися приватною медичною практикою. Таким чином, принцип відшкодування (викупу) решти років служби не порушує принцип пропорційності (дивитись згадувану вище справу «Chitos проти Греції», п.п. 92-100). Ці міркування застосовні і в даному випадку.

У справі «Yanaюэk проти Туреччини» (рішення від 06 січня 1993 року заява № 14524/89) щодо права на освіту ЄСПЛ зазначив, що гарантування права на освіту не виключає застосування дисциплінарних стягнень; встановлені обмеження у справі заявника щодо права на освіту у Військовій академії не обмежують його право на освіту у цивільних навчальних закладах.

Щодо захисту права власності у рішенні ЄСПЛ вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Тож, ураховуючи норми національного законодавства та усталену практику ЄСПЛ у розгляді подібних спорів можна дійти висновку, що обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Варто врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. У протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.

Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності.

Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.

Стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету.

За такого правового підходу ЄСПЛ, який кореспондує усталеній та послідовній практиці Верховного Суду у справах аналогічної категорії, підхід до вирішення спорів щодо відшкодування особами, які навчаються у вищих військових навчальних закладах за рахунок державного бюджету, витрат на їх навчання у зв`язку з невиконанням ними умов договору (контракту) має бути однаковим, інший підхід може призвести до дискримінації.

Тому суд вважає доведеним право на стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних утриманням відповідача під час навчання в сумі 145829,11 грн., зокрема: грошове забезпечення 133914,11 грн.; продовольче забезпечення 7311,36 грн.; медичне забезпечення 304,59 грн.; оплата комунальних послуг і вартість спожитих енергоносіїв 4299,05 грн.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування фактичних видатків, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі в сумі 145829,11 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Оскільки доказів понесення таких витрат суду не надано, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.6, 14, 242-245, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (61023, м. Харків, вул. Сумська, буд.77/79, ) відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням ОСОБА_1 під час навчання, в сумі 145829,11 грн. (сто сорок п`ять тисяч вісімсот двадцять дев`ять гривень 11 коп.).

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя Олексій РІДЗЕЛЬ