Справа № 607/3469/25
Суддя: Ломакін В. Є.
Дата ухвалення: 2025-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.04.2025 Справа №607/3469/25 Провадження №2-адр/607/7/25

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Ломакіна В.Є.,

при секретарі с/з Музиці А.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника позивача адвоката Скиби В.М. про ухвалення додаткового рішення в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Скиба Віталій Михайлович до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №4057920 від 12 лютого 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 березня 2025 адміністративний позов ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Скиба В.М. до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі задоволено частково.

Постанову про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА №4057920 від 12 лютого 2025 року за ч. 1 ст. 122 КУпАП про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень скасовано, а справу надіслано на новий розгляд до Відділу поліції (м. Бережани) Тернопільського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області.

Також, вирішено стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 302 (триста дві) гривні 80 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

27 березня 2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява представника позивача адвоката Скиби В.М. про ухвалення додаткового рішення у справі №607/3469/25 про стягнення із відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 4250 грн.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Скиба В.М. в судове засідання не з`явилися, однак на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд заяви про стягнення витрат на правничу допомогу у їх відсутності.

Представник відповідача ГУНП в Тернопільській області в судове засідання не з`явився, у відзиві на позову заяву просив відмовити у задоволенні вимог позивача щодо витрат на правничу допомогу, оскільки заявлений ним розмір є неспівмірним відносно даної категорії справи та штрафом накладеним на позивача.

Відповідно до правил ч. 3 ст. 252 КАС України у разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи та доводи заяви про стягнення судових витрат з відповідача, суд дійшов переконання, що заява до задоволення не підлягає виходячи з наступних міркувань.

Частинами 1 та 2 статті 16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог частин 3-5 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

З аналізу вищенаведених положень слідує, що КАС України передбачено процесуальний інститут додаткового судового рішення, яким вирішуються окремі правові питання, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази або вирішені не всі клопотання. Крім того, додаткове судове рішення може прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

Представник позивача просить ухвалити додаткове рішення у даній справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 3 статті 143 КАС України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, за загальними правилами частини першої статті 143 КАС України, питання щодо судових витрат суд вирішує у рішенні, постанові або ухвалі.

Як виключення з цього правила, частиною 3 цієї статті передбачено можливість вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Однак, така можливість допускається лише за наявності поважних причин неможливості надати до закінчення судового розгляду докази понесених судових витрат.

Визначення частиною 7 статті 139 КАС України судових витрат не лише таких що сплачені, а й таких, що мають бути сплачені, не відміняє положень статті 143 КАС України, якою передбачено загальні підходи до порядку вирішення розподілу судових витрат саме під час постановлення рішення, постанови, ухвали.

Застосування положень статей 139 та 143 КАС України передбачає обов`язкове системне тлумачення цих норм, яке передбачає, що учаснику справи недостатньо лише «задекларувати» понесення в майбутньому судових витрат, а тим паче витрат на правову допомогу, а необхідно також довести неможливість з поважних причин оплатити її до прийняття рішення (постанови, ухвали) і на підтвердження таких причин надати відповідні докази.

Інакший підхід до розуміння природи судових витрат (зокрема витрат на правову допомогу) та порядку їх відшкодування, певною мірою узалежнить їх розмір від результатів розгляду справи і ускладнить можливість ревізії судом їх розміру на предмет розумності та співмірності відповідно до вимог частини 5 статті 134 та частини 9 статті 139 КАС України.

Крім того, визначені пунктом 3 частини першої статті 252 КАС України підстави для ухвалення додаткового рішення передбачають, що на момент ухвалення рішення у суду була можливість вирішити питання про судові витрати, однак таке питання не було вирішене. При цьому, невирішення цього питання відбулось з вини суду, а не учасника процесу.

Відтак, відсутність на момент ухвалення рішення у суду доказів понесених судових витрат (в т.ч. на правову допомогу), виключає можливість ухвалення додаткового рішення з підставі передбачених пунктом 3 частини першої статті 252 КАС України.

Верховний Суд неодноразово висловлював правові позиції щодо застосування статей 139, 143 КАС України.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, у питанні доведеності оплати витрат на правову допомогу, сформувала наступні висновки:

«…склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.».

У зв`язку з наведеним суд звертає увагу на те, що вирішуючи питання розподілу судових витрат після ухвалення судового рішення, першочергово підлягає з`ясуванню питання причин, з яких сторона не могла подати докази, що підтверджують їх розмір до проголошення судового рішення та чи було нею подано відповідну заяву в порядку ч. 7 ст.139 та ч. 3 ст. 143 КАС України.

Аналогічний за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22.11.2024 року в справі № 420/15183/23.

Так, під час судового розгляду даної справи представником позивача адвокатом Скибою В.М. зроблено заяву про подання доказів на підтвредження розміру витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Водночас, жодних причин, які унеможливлюють подання відповідних доказів до ухвалення судового рішення представником позивача вказано не було.

При цьому суд зазначає, що в позовній заяві по справі яка розглядалась, позивач зазначив про стягнення з відповідача на свою користь понесених судових витрат у виді сплаченого судового збору, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн., без надання доказів їх понесення, крім витрат по сплаті судового збору.

Таким чином, позивач зазначив лише загальні відомості щодо судових витрат, що будуть (можуть бути) понесені ним в ході розгляду справи; до ухвалення у справі рішення не надав доказів на підтвердження понесення таких витрат, як і не вказав будь-яких причин, які унеможливлюють подання ним вчасно відповідних доказів; не повідомив про наявність поважних причин, які зумовлюють необхідність подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення судових рішень, у зв`язку з чим, питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, яке було заявлено у позовній заяві, судом вирішено по суті.

Так, в мотивувальній частині рішення суду щодо клопотання позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, крім іншого, зазначено, що позивач та його представник не надали суду доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт адвокатом та їх вартості, а також детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а тому, суд вважав, що вимога позивача про стягнення з відповідача витрат за надання правничої допомоги не підлягає задоволенню.

Отже, у рішенні суд дослідив надані до позову докази на підтвердження заявлених судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу, надав їм оцінку, визнав їх недостатніми та висловив судження щодо відсутності підстав для відшкодування судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу, внаслідок чого судом здійснено розподіл судових витрат шляхом відмови в задоволенні клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, питання про розподіл судових витрат вирішено судом по суті, а тому відсутні підстави для ухвалення додаткового судового рішення в цій частині.

При цьому, незгода з висновками суду першої інстанції щодо вирішення питання про судові витрати реалізується шляхом апеляційного оскарження, а не у спосіб подання заяви про ухвалення додаткового судового рішення.

Враховуючи викладене, наведені обставини не можуть бути підставою для ухвалення додаткового судового рішення, а тому в задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення про стягнення слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 139, 243, 252 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника позивача адвоката Скиби Віталія Михайловича про ухвалення додаткового рішення у справі №6073469/25 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддя В. Є. Ломакін