Справа № 440/11129/24
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 р. Справа № 440/11129/24

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Організації водокористувачів ГРАДИЗЬКА на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Молодецький Р.І.) від 21.01.2025 року по справі № 440/11129/24

за позовом Організації водокористувачів ГРАДИЗЬКА

до Державного агентства водних ресурсів України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Організація водокористувачів ГРАДИЗЬКА, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив:

визнати протиправною бездіяльність Державного агентства водних ресурсів України, яка проявляється у неприйнятті рішення про передачу у власність об`єктів меліоративної мережі Градизької зрошувальної системи організації водокористувачів "ГРАДИЗЬКА";

зобов`язати прийняти рішення про передачу організації водокористувачів "ГРАДИЗЬКА" об`єктів інженерної інфраструктури меліоративної мережі Градизької зрошувальної системи, код (номер) мережі 027:175001:.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач листом повідомив позивача щодо відсутності у державному бюджеті коштів Державного агентства водних ресурсів для сплати ПДВ за ставкою 20% при безоплатній передачі державного майна третім особам. Також відповідачем було вказано на той факт, що ним вживаються заходи та формуються пакети документів з питань передачі інженерної інфраструктури меліоративних систем зі сфери управління відповідача до сфери управління Держрибагенства, у тому числі меліоративні фонди Градизької зрошувальної системи. Позивач вважає таку відмову відповідача необґрунтованою, незаконною, а бездіяльність щодо неприйняття рішення про передачу у власність об`єктів меліоративної мережі позивачу протиправною та такою, що порушує його законні права та інтереси.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 21.01.2025 року по справі № 440/11129/24 позовні вимоги залишено без задоволення.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Сторони про розгляд справи в порядку письмового провадження повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.07.2024 позивач звернувся до Державного агентства водних ресурсів України в особі Голови агентства із письмовою заявою про отримання у власність об`єктів інженерної інфраструктури меліоративної мережі Градизької зрошувальної системи, код (номер) мережі 027:175001:.

Листом від 18.07.2024 Державного агентства водних ресурсів України повідомив позивача щодо відсутності у державному бюджеті коштів Агентства для сплати ПДВ за ставкою 20% при безоплатній передачі державного майна третім особам. Також відповідачем було вказано на той факт що ним вживаються заходи та формуються пакети документів з питань передачі інженерної інфраструктури меліоративних систем зі сфери управління відповідача до сфери управління Держрибагенства, у тому числі меліоративні фонди Градизької зрошувальної системи відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482 "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності".

27.08.2024 позивач звернувся до т.в.о. Голови Державного агентства меліорації і рибного господарства України із письмовою заявою про отримання у власність об`єктів інженерної інфраструктури меліоративної мережі Градизької зрошувальної системи, код (номер) мережі 027:175001:.

Листом Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм від 29.08.2024повідомлено позивача про те, що передача об`єктів державної власності у власність організацій належить до виключної компетенції центрального органу виконавчої влади, що здійснює відповідно до закону функції з управління відповідними об`єктами державної власності. Станом на 29.08.2024 об`єкти інженерної інфраструктури меліоративних систем, які розташовані у межах Полтавської області, не передані зі сфери управління Державного агентства водних ресурсів України (далі Держводагентство) до сфери управління Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм (далі Держрибагентство).Об`єкти інженерної інфраструктури зрошувальної системи перебувають на балансі (в оперативному управлінні) Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області, який належить до сфери управління Держводагентства

Позивач, вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо неприйняття рішення про передачу у власність об`єктів меліоративної мережі позивачу протиправною, звернувся до суду першої інстанції із вказаними вище позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачем, до якого заявлено позов, не допускав, і не міг допустити порушення права позивача на отримання рішення про передачу організації водокористувачів "ГРАДИЗЬКА" об`єктів інженерної інфраструктури меліоративної мережі Градизької зрошувальної системи, код (номер) мережі 027:175001:, а тому заявлені позовні вимоги саме до Держводагентства є необґрунтованими.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням доводів сторін та висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус організацій водокористувачів, порядок їх створення, діяльності та припинення, порядок та умови набуття ними прав на об`єкти інженерної інфраструктури міжгосподарських та внутрішньогосподарських меліоративних систем, особливості експлуатації меліоративних мереж організацій водокористувачів, права та обов`язки членів організацій водокористувачів визначено Законом України "Про організації водокористувачів та стимулювання гідротехнічної меліорації земель" 17.02.2022 р. № 2079-IX (далі Закон № 2079-IX).

Положеннями пп. 4 п. 1 ст. 1 Закону № 2079-IX визначено, що організація водокористувачів (далі - організація) - неприбуткова юридична особа, створена власниками та/або користувачами земельних ділянок сільськогосподарського призначення для забезпечення використання, експлуатації та технічного обслуговування об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем з метою надання послуг щодо гідротехнічної меліорації земельних ділянок на території обслуговування меліоративної мережі організації.

Згідно з пп. 6 п. 1 ст. 1 Закону № 2079-IX територія обслуговування меліоративної мережі організації (далі - територія обслуговування організації) - сукупність земельних ділянок (частин земельних ділянок) сільськогосподарського призначення, гідротехнічна меліорація яких може забезпечуватися меліоративною мережею (мережами) організації.

Приписами ст. 1 Закону України Про меліорацію земель від 14.01.2000 № 1389-XIV визначено, що меліоративна мережа - розміщений на землі та/або під землею цілісний технологічний комплекс об`єктів інженерної інфраструктури, що забезпечує забір або відведення води з точки водовиділу або в точці водовиділу для потреб водокористувачів; складова частина меліоративної мережі - один або декілька технологічно пов`язаних інженерних меліоративних об`єктів (трубопроводи, канали на зрошувальних і осушувальних системах, гідранти тощо), що приєднані, були приєднані або мають бути приєднані до точки водовиділу відповідної меліоративної мережі; територія обслуговування меліоративної мережі - сукупність земельних ділянок (частин земельних ділянок) сільськогосподарського призначення, гідротехнічна меліорація яких може забезпечуватися меліоративною мережею.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2079-IX метою створення організації водокористувачів є ефективне проведення гідротехнічної меліорації на земельних ділянках сільськогосподарського призначення, що включені до території обслуговування організації.

Згідно зі ст. 16 Закону № 2079-IX одним із джерел формування майна організації є об`єкти інженерної інфраструктури міжгосподарських та внутрішньогосподарських меліоративних систем, які передані у власність організації.

Положеннями ч. 1 ст. 21 Закону № 2079-IX визначено, що організація вправі безоплатно набути право власності на такі технологічно цілісні з точкою водовиділу об`єкти інженерної інфраструктури міжгосподарських та внутрішньогосподарських меліоративних систем, що перебувають у державній власності, комунальній власності або є безхазяйними та які забезпечують (можуть забезпечувати у разі їх ремонту) подачу (забір), доставку та/або відведення води при здійсненні гідротехнічної меліорації земельних ділянок, включених до території обслуговування відповідної організації: 1) насосні станції, колектори, водозабори та інші гідротехнічні споруди; 2) канали на зрошувальних і осушувальних системах (у разі включення до території обслуговування організації всіх земельних ділянок, гідротехнічна меліорація яких забезпечується відповідним каналом); 3) регулюючі та накопичувальні басейни; 4) трубопроводи; 5) інші об`єкти інженерної інфраструктури міжгосподарських та внутрішньогосподарських меліоративних систем.

Рішення про передачу організаціям у власність об`єктів інженерної інфраструктури міжгосподарських та внутрішньогосподарських меліоративних систем приймається, зокрема, щодо об`єктів державної власності - центральним органом виконавчої влади, що здійснює відповідно до закону функції з управління відповідними об`єктами державної власності (п. 1 абз. 1 ч. 3 ст. 21 Закону № 2079-IX).

Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 21 Закону № 2079-IX передача об`єктів державної власності у власність організацій належить до виключної компетенції центрального органу виконавчої влади, що здійснює відповідно до закону функції з управління відповідними об`єктами державної власності.

Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 21 Закону № 2079-IX, передача організації об`єктів інженерної інфраструктури міжгосподарських та внутрішньогосподарських меліоративних систем, що перебувають у державній власності, комунальній власності або є безхазяйними, здійснюється протягом одного місяця з дня прийняття останнього з рішень, що передбачені частиною третьою цієї статті, комісією з питань передачі об`єктів, до складу якої входять представники центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері гідротехнічної меліорації земель, представники центрального органу виконавчої влади, що здійснює відповідно до закону функції з управління відповідними об`єктами державної власності (якщо функції з управління окремими об`єктами державної власності здійснює центральний орган виконавчої влади, інший ніж центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері гідротехнічної меліорації земель), представники виконавчих органів відповідних рад, представники організації.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері гідротехнічної меліорації земель, утворює комісію з питань передачі об`єктів та призначає її голову.

Передача у власність організації об`єктів інженерної інфраструктури міжгосподарських та внутрішньогосподарських меліоративних систем оформлюється актом приймання-передачі, в якому зазначаються: 1) повне найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код організації в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України; 2) код (номер) згідно з відомостями Державного земельного кадастру складових частин меліоративної мережі, які передаються організації; 3) назва документа, що підтверджує право державної або комунальної власності на майно (за наявності); 4) опис об`єктів інженерної інфраструктури міжгосподарських та внутрішньогосподарських меліоративних систем, що передаються; 5) інвентарний номер об`єктів, початкова та залишкова вартість, ступінь зносу, амортизаційні відрахування (за наявності); 6) день, починаючи з якого організація відповідальна за надання послуг водокористувачам.

Разом з об`єктами інженерної інфраструктури міжгосподарських та внутрішньогосподарських меліоративних систем передається наявна документація щодо них.

Згідно з ч. 9 ст. 21 Закону № 2079-IX підставами для відмови у передачі у власність організації об`єкта інженерної інфраструктури меліоративних систем є: 1) неналежність такого об`єкта до меліоративної мережі, яка відповідно до інформації Державного земельного кадастру забезпечує гідротехнічну меліорацію земельних ділянок, включених до території обслуговування меліоративної мережі організації; 2) перебування об`єкта у власності іншої організації водокористувачів.

З урахуванням положень наведених вище норм права судом першої інстанції обґрунтовано зазначено про те, що у разі звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері гідротехнічної меліорації земель із заявою про передачу у власність об`єктів меліоративних мереж, останній зобов`язаний розглянути подану заяву та прийняти відповідне рішення.

Також суд правильно зазначив, що системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що чинним законодавством визначено чіткий алгоритм дій розгляду заяв щодо отримання у власність організації об`єкта інженерної інфраструктури меліоративних систем та вичерпний перелік підстав для відмови у передачі у власність організації об`єкта інженерної інфраструктури меліоративних систем.

В свою чергу, відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вказав, що лист є відповіддю за своєю суттю, наданою державним органом, та не містить в собі ознак ані нормативного акта, ані акта індивідуальної дії, а тому не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке б породжувало певні правові наслідки. Суд також послався на те, що саме Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері гідротехнічної меліорації земель. Натомість відповідач у цій справі, Держводагентство, не є уповноваженим органом, який реалізує державну політику у сфері гідротехнічної меліорації земель, та відповідно не наділений повноваженнями щодо прийняття одного з таких рішень: про передачу у власність об`єктів меліоративних мереж або про відмову у передачі у власність організації об`єкта інженерної інфраструктури меліоративних систем, за результатами розгляду заяви позивача про отримання у власність об`єктів меліоративної системи.

Надаючи оцінку цим висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно ч. 3 ст. 21 Закону № 2079-IX до рішення про передачу організаціям у власність об`єктів інженерної інфраструктури міжгосподарських та внутрішньогосподарських меліоративних систем приймається щодо: 1) об`єктів державної власності - центральним органом виконавчої влади, що здійснює відповідно до закону функції з управління відповідними об`єктами державної власності; 2) об`єктів комунальної власності та безхазяйних об`єктів - виконавчим органом місцевого самоврядування, уповноваженим відповідною сільською, селищною, міською радою, а якщо такий орган не визначено, - відповідною сільською, селищною, міською, районною, обласною радою.

Передача об`єктів державної власності у власність організацій належить до виключної компетенції центрального органу виконавчої влади, що здійснює відповідно до закону функції з управління відповідними об`єктами державної власності.

Відповідно до Положення про Державне агентство водних ресурсів України, затверджене постановою Кабінету міністрів України від 20.08.2014 р. № 393 (в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин, із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 539 від 24.05.2021) Державне агентство водних ресурсів України (Держводагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів.

Відповідно до Положення про Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 р. № 895 (в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин, із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 539 від 24.05.2021), Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм (Держрибагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері рибного господарства та рибної промисловості, охорони, використання та відтворення водних біоресурсів, регулювання рибальства, продовольчого забезпечення, гідротехнічної меліорації земель та експлуатації державних водогосподарських об`єктів комплексного призначення, міжгосподарських зрошувальних і осушувальних систем.

Наведене свідчить про те, що після прийняття Кабінетом міністрів України постанови № 539 від 24.05.2021 р. «Деякі питання розподілу окремих повноважень центральних органів виконавчої влади у сфері меліорації земель», завдання реалізації державної політики, зокрема, у сфері гідротехнічної меліорації земель та експлуатації державних водогосподарських об`єктів комплексного призначення, міжгосподарських зрошувальних і осушувальних систем перейшли від Держводагентства до Держрибагентства.

Разом з тим, за змістом листа Держводагентства від 18.07.2024 р. № 4158/7/8/11-24, який надавався як відповідь на заяву ОВК «Градизька» від 01.07.2024 р., заявника повідомлено зокрема про те, що на даний час, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 24.05.2021 № 539 «Деякі питання розподілу окремих повноважень центральних органів виконавчої влади у сфері меліорації земель» Держводагентством вживаються заходи та формуються пакети документів з питань передачі інженерної інфраструктури меліоративних систем зі сфери управління Держводагентства до сфери управління Держрибагентства, у тому числі меліоративні фонди Градизької зрошувальної системи, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482 «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності».

Тобто, зміст цього листа свідчить про те, що на цей час, інженерна інфраструктура меліоративних систем, у тому числі меліоративні фонди Градизької зрошувальної системи, перебувають у сфері управління Держводагентства.

Крім того, за змістом листа Держрибагентства від 29.08.2024 р. № 3-5.1-16/5719-24, який наданий як відповідь на заяву ОВК «Градизька» від 27.08.2024 р., заявника повідомлено про те, що станом на 29.08.2024 об`єкти інженерної інфраструктури меліоративних систем, які розташовані у межах Полтавської області, не передані зі сфери управління Державного агентства водних ресурсів України (далі - Держводагентство) до сфери управління Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм (далі - Держрибагентство).

Об`єкти інженерної інфраструктури Градизької зрошувальної системи перебувають на балансі (в оперативному управлінні) Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області (далі - РОВР у Полтавській області), який належить до сфери управління Держводагентства.

Ураховуючи викладене, відповідно до статті 21 Закону про ОВК, повідомлено, що організація водокористувачів «Градизька» має подати заяву про отримання у власність об`єктів меліоративної мережі Градизької зрошувальної системи до Держводагентства.

Також повідомлено, що у разі наявності для передачі меліоративних об`єктів комунальної власності та безхазяйних об`єктів - заява, також, подається до відповідного виконавчого органу місцевого самоврядування, уповноваженим відповідною сільською, селищною, міською радою, а якщо такий орган не визначено, - до відповідної сільської, селищної, міської, районної, обласної ради.

Рішення про передачу у власність організації об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем приймаються відповідними органами, зокрема Держводагентством щодо державних об`єктів інженерної інфраструктури зазначеної меліоративної системи, яка перебуває на балансі РОВР у Полтавській області, у строк, визначений частиною п`ятою статті 21 Закону про ОВК.

Заявника також повідомлено, що після отримання позитивних рішень від відповідних органів Держрибагентство утворить комісію з питань передачі об`єктів, до складу якої будуть входити представники: Держрибагентства, Держводагентства, виконавчих органів відповідних рад, організації водокористувачів.

Одночасно повідомлено, що Держрибагентство у межах компетенції не має застережень у передачі організації водокористувачів «Градизька» об`єктів інженерної інфраструктури меліоративної мережі Градизької зрошувальної системи за умови дотримання вимог законодавства.

Враховуючи наведені вище приписи постанов Кабінету міністрів України та зміст наведених вище листів, колегія суддів зазначає, що оскільки Об`єкти інженерної інфраструктури Градизької зрошувальної системи перебувають на балансі (в оперативному управлінні) Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області (далі - РОВР у Полтавській області), який належить до сфери управління Держводагентства, у зв`язку з чим інженерна інфраструктура меліоративних систем, у тому числі меліоративні фонди Градизької зрошувальної системи, перебуває на цей час у сфері управління Держводагентства, саме на Держводагентство покладено повноваження щодо прийняття рішення про передачу (чи відмову у передачі) у власність об`єктів меліоративної мережі Градизької зрошувальної системи організації водокористувачів "ГРАДИЗЬКА", у строк, визначений ч. 5 ст. 21 Закону № 2079-IX. При цьому, у наданому листі сам відповідач не наводить жодних нормативних обґрунтувань з приводу того, що він є некомпетентним органом щодо розгляду поданої позивачем заяви.

При цьому, суд зазначає, що згідно з ч. 9 ст. 21 Закону № 2079-IX, підставами для відмови у передачі у власність організації об`єкта інженерної інфраструктури меліоративних систем є: 1) неналежність такого об`єкта до меліоративної мережі, яка відповідно до інформації Державного земельного кадастру забезпечує гідротехнічну меліорацію земельних ділянок, включених до території обслуговування меліоративної мережі організації; 2) перебування об`єкта у власності іншої організації водокористувачів.

Враховуючи те, що відповідачем у справі рішення про передачу у власність об`єктів меліоративної мережі Градизької зрошувальної системи організації водокористувачів "ГРАДИЗЬКА" у строки, визначені . 5 ст. 21 Закону № 2079-IX не прийнято, а надано лише лист-відповідь, який фактично не містить жодного рішення (щодо передачі чи відмови передачі у власність об`єктів меліоративної мережі), колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що в межах цих правовідносин з боку відповідача має місце протиправна бездіяльність щодо неприйняття рішення, за результатом розгляду заяви Організації водокористувачів ГРАДИЗЬКА про передачу у власність об`єктів меліоративної мережі Градизької зрошувальної системи організації водокористувачів "ГРАДИЗЬКА", а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги позивача зобов`язати відповідача прийняти рішення про передачу організації водокористувачів "ГРАДИЗЬКА" об`єктів інженерної інфраструктури меліоративної мережі Градизької зрошувальної системи, код (номер) мережі 027:175001:, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає, що відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких обираючи спосіб захисту порушеного права слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менш, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно з положеннями рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Враховуючи те, що відповідачем у справі рішення про передачу у власність об`єктів меліоративної мережі Градизької зрошувальної системи організації водокористувачів "ГРАДИЗЬКА" у строки, визначені ч. 5 ст. 21 Закону № 2079-IX не прийнято, а надано лише лист-відповідь, який фактично не містить жодного рішення (щодо передачі чи відмови передачі у власність об`єктів меліоративної мережі), тобто заява позивача фактично не розглянута у відповідності до приписів Закону № 2079-IX, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в цій частині шляхом зобов`язання Державного агентства водних ресурсів України повторно розглянути заяву Організації водокористувачів ГРАДИЗЬКА про передачу у власність об`єктів інженерної інфраструктури меліоративної мережі Градизької зрошувальної системи, код (номер) мережі 027:175001: та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.

Судом першої інстанції не було враховано наведених вище обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи сторін отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Що стосується розподілу судових витрат зі сплати судового збору у цій справі, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду першої інстанції позивачем сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн., згідно платіжної інструкції № 42 від 17.09.2024 р., а при поданні апеляційної скарги сплачений судовий збір у розмірі 4542,00 грн., згідно платіжної інструкції № 10 від 04.02.2025 р.

Загальна сума сплаченого судового збору у цій справі складає 7570,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Положеннями ч. 2 наведеної статті визначено, що розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення адміністративного суду встановлено на рівні 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано юридичною особою або суб`єктом владних повноважень, ставка судового збору складає 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" станом на 1 січня цього року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3028,00 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Зі змісту позовної заяви судом встановлено, що при зверненні до суду першої інстанції позивачем заявлено одну вимогу немайнового характеру (вимоги про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії є взаємопов`язаними). Оскільки позовна заява та апеляційна скарга подавалися через підсистему «Електронний суд», розмір ставки за подання позовної заяви складав 2422,40 грн (3028,00 грн х коефіцієнт 0,8), а за подання апеляційної скарги 3633,60 грн (3028,00 грн х 150 % х коефіцієнт 0,8).

Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 6056,00 грн.

Що стосується розподілу судових витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з ч. ч. 3, 4, 5 ст. 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За частиною третьою статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Така правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Такий висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 21.03.18 у справі № 815/4300/17, від 11.04.18 у справі № 814/698/16, від 18.10.18 у справі № 813/4989/17.

Згідно з частиною шостою статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з положень частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд указав, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Зазначені висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі № 640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вказані критерії закріплені у ч. 5 ст. 134 КАС України.

Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 ст. 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

З матеріалів справи судом встановлено, що 03.02.2025 року ОВК «ГРАДИЗЬКА» уклала Договір про надання правової (правничої) допомоги № ОВК-02/25 з Адвокатським об`єднанням «ПРАВНИЧА КОЛЕГІЯ», а також Додаткову угоду №1 до цього Договору. Правнича допомога ОВК «ГРАДИЗЬКА» у справі № 440/11129/24 надається адвокатом Бойко Євгеном Григоровичем, який є партнером Адвокатського об`єднання «Правнича колегія», на підставі ордера серії ВІ №1278545 від 05.02.2025 року, Договору про надання правової (правничої) допомоги від 03.02.2025 року (надалі Договір), який був укладений між ОВК «ГРАДИЗЬКА» та АО «Правнича колегія», та Додаткової угоди до нього № 1 від 03.02.2025.

Згідно з укладеним Договором про надання правової (правничої) допомоги від 03.02.2025 року між ОВК «ГРАДИЗЬКА» та Адвокатським об`єднанням «ПРАВНИЧА КОЛЕГІЯ» обсяги та види правничої допомоги, порядок і строки оплати, а також розміри винагороди Адвокатського об`єднання за надання правничої допомоги за цим Договором (гонорар) визначаються Сторонами за зверненням Клієнта в додаткових угодах до цього Договору, які становитимуть його невід`ємні частини п. 4.2. Договору.

Відповідно до умов Додаткової угоди №1 від 03.02.2025 року до Договору за надання послуг з захисту інтересів Клієнта під час вирішення судом апеляційної інстанції справи № 440/11129/24 за апеляційною скаргою поданою ОВК «ГРАДИЗЬКА» на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025, встановлено фіксований гонорар адвоката в сумі 5000,00грн.

Відповідно до Додаткової угоди до Договору зазначені послуги включають представництво інтересів Клієнта під час вирішення судом апеляційної інстанції справи № 440/11129/24, ознайомлення з матеріалами справи, формування правової позиції та процесуальної стратегії Клієнта у справі, ознайомлення з поданими Клієнтом доказами, підготовка та подання апеляційної скарги на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року, за необхідності підготовка та подання інших заяв, як по суті справи так і з процесуальних питань, а також інших документів, вчинення інших дій.

Колегія суддів зазначає, що пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

В постанові Верховного Суду від 23.07.2023 р. по справі № 340/4492/22 (адміністративне провадження № К/990/12857/23) судом касаційної інстанції висловлено позицію, згідно якої наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу як це передбачено частиною сьомою статті 134 КАС України, однак, не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої статті 134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

Колегія суддів враховує, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення гонорару у фіксованій сумі у справі, яка розглядається, є розумність заявлених витрат.

Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Отже, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Також суд зазначає, що в будь-якому випадку надання правової допомоги щодо вирішення навіть певної (усієї) сукупності питань в апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у тому ж чи більшому розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом. Первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи та нормативно-правової бази. У свою чергу, процедурні питання є типовими, виконання яких потребує більш технічного підходу та не залежить від ціни позову та/або професійного досвіду виконавця.

Крім того, участь одного адвоката при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що, поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення. Вказана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19.

Аналізуючи зміст наданих позивачу послуг, виконаних робіт, слід вказати, в контексті здійснення представництва інтересів позивача під час апеляційного перегляду цієї справи, реальним результатом, є складання апеляційної скарги на рішення суду, зміст якої, переважно, складають доводи, які викладалися в позовній заяві.

Таким чином, надаючи оцінку співмірності заявленої до відшкодування суми понесених витрат на правничу допомогу критеріям, встановленим ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає, що виходячи зі складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг позивачу, час витрачений адвокатом, враховуючи суть спірних правовідносин, наслідки апеляційного перегляду справи (часткове задоволення позовних вимог), колегія суддів доходить висновку про те, що стягненню на користь позивача підлягають витрати на правничу допомогу в сумі 2500,00 грн.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Організації водокористувачів ГРАДИЗЬКА задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.01.2025 року по справі № 440/11129/24 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги Організації водокористувачів ГРАДИЗЬКА задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державного агентства водних ресурсів України щодо неприйняття рішення, за результатом розгляду заяви Організації водокористувачів ГРАДИЗЬКА про передачу у власність об`єктів меліоративної мережі Градизької зрошувальної системи організації водокористувачів "ГРАДИЗЬКА".

Зобов`язати Державне агентство водних ресурсів України повторно розглянути заяву Організації водокористувачів ГРАДИЗЬКА про передачу у власність об`єктів інженерної інфраструктури меліоративної мережі Градизької зрошувальної системи, код (номер) мережі 027:175001: та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державного агентства водних ресурсів України () на користь Організації водокористувачів ГРАДИЗЬКА () витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги на рішення суду у розмірі 6056,00 грн. (шість тисяч п`ятдесят шість гривень) 00 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державного агентства водних ресурсів України () на користь Організації водокористувачів ГРАДИЗЬКА () судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень) 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)І.С. Чалий
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко В.В. Катунов