Справа № 380/15835/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2025 року м. Львівсправа № 380/15835/24

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач/ ІНФОРМАЦІЯ_3 ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ІНФОРМАЦІЯ_2 (третя особа), в якому просить:

- бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо неповернення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , військово-облікового документа визнати протиправною;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , військово-обліковий документ військовий квиток НОМЕР_1 , виданий 15 червня 1993 року ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що є військовозобов`язаним та перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 . 19 січня 2024 року службові особи ІНФОРМАЦІЯ_3 вчинили активні дії щодо мобілізації позивача не за місцем його військового обліку, а за місцем тимчасового проїзду, внаслідок чого для здійснення записів у нього було вилучено військово-обліковий документ військовий квиток серії НОМЕР_1 , виданий 15 червня 1993 року ІНФОРМАЦІЯ_5 (далі також військовий квиток). Після внесення службовими особами відповідача записів до військового квитка такий не був повернутий позивачу. Заяву позивача від 20 травня 2024 року про повернення військово-облікового документа відповідач, який отримав цю заяву 22 травня 2024 року, не розглянув, про ухвалене рішення/вчинені дії позивача не повідомив, військового квитка не повернув. Отже, бездіяльність відповідача, яка полягає у неповерненні позивачу військового квитка, є протиправною, оскільки суперечить абзацу першому пункту 6 Положення про військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, затвердженого Указом Президента України від 30 грудня 2016 року № 582/2016 (далі Положення № 582/2016), за яким військовий квиток повинен зберігатися у військовозобов`язаного. Зважаючи на наведене, з метою захисту свого порушеного права позивач звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Також у позовній заяві позивач на підставі абзацу другого частини сьомої статті 139 КАС України робить заяву про те, що докази про розмір витрат, які сторона позивача сплатила або має намір сплатити у зв`язку з розглядом справи, будуть подані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Відповідач та третя особа належно повідомлені про відкриття спрощеного позовного провадження у цій справі та про своє право на подання заяв по суті справи, а також доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються їх доводи, що підтверджується наявними у справі рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу №№ 719, 735, у встановлений судом строк заяв по суті справи та доказів не подали.

Частиною шостою статті 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на вказане, враховуючи неподання належно повідомленими відповідачем, а також третьою особою заяв по суті справи та доказів у встановлений судом строк, суд вирішує цю справу за наявними матеріалами.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 26 липня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; залучено ІНФОРМАЦІЯ_2 до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 є військовозобов`язаним та перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується витягом від 01 липня 2024 року з додатку Резерв+.

У матеріалах справи наявна копія військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого 15 червня 1993 року ІНФОРМАЦІЯ_5 , зі змісту якої видно, що 19 січня 2024 року позивач комісією при ІНФОРМАЦІЯ_6 визнаний придатним до військової служби, про що внесено запис до цього військового квитка, який (запис) засвідчений підписом ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 та скріплений печаткою.

Позивач стверджує, що після внесення службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 записів до його військового квитка такий не був йому повернутий, а є у ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Тож позивач засобами поштового зв`язку (опис вкладення до листа з оголошеною цінністю № 320) звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою у порядку частини першої статті 1, частини третьої статті 3, частин першої, шостої, сьомої статті 5 Закону України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» про повернення військово-облікового документа, в якій просив:

1) в якомога найкоротший строк з дати отримання цієї заяви повернути військово-обліковий документ військовий квиток НОМЕР_1 , скерувавши такий на адресу реєстрації місця проживання у реєстрованому поштовому відправленні з описом вкладення;

2) про результати розгляду цієї заяви, вчинені на її підставі дії та/або прийняті рішення повідомити письмово.

Вказану заяву ІНФОРМАЦІЯ_3 отримав 22 травня 2024 року, що підтверджується даними відстеження з офіційного сайту Укрпошти, трек-номер поштового відправлення 320.

Будь-яка відповідь відповідача на зазначену заяву позивача у матеріалах справи відсутня. Не надана така відповідь (чи докази її надання позивачу) відповідачем і у процесі розгляду цієї справи.

Позивач, уважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо повернення військового квитка, звернувся з цим позовом до суду.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з частиною сьомою статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Відповідно до частини восьмої статті 1 Закону № 2232 положення про центри рекрутингу, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154 (далі Положення № 154, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.

Пунктом 7 Положення № 154 встановлено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства.

Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.

З метою забезпечення виконання завдань та визначених функцій районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у їх складі утворюються структурні підрозділи (відділи, відділення, групи, служби), які провадять діяльність відповідно до положення про структурний підрозділ районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що затверджується керівником районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Згідно з пунктом 8 Положення № 154 завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених обов`язків є, зокрема виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Пунктом 9 Положення № 154 встановлено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам.

Указом Президента України від 30 грудня 2016 року № 582/2016 затверджено Положення про військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу (чинне на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пунктів 1, 2 Положення № 582/2016 військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу (далі - військовий квиток) є документом, що посвідчує особу військовослужбовця (військовозобов`язаного, резервіста) та визначає належність його власника до виконання військового обов`язку.

Військовий квиток є єдиним для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної спеціальної служби транспорту та інших утворених відповідно до закону військових формувань, а також для військовозобов`язаних і резервістів.

Згідно з абзацом першим пункту 6 Положення № 582/2016 військовослужбовці (військовозобов`язані, резервісти) зобов`язані надійно зберігати військові квитки, стежити за своєчасним і точним внесенням до них змін та виконувати вимоги Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

За змістом пункту 13 Положення № 582/2016 військовослужбовець (військовозобов`язаний, резервіст) може передавати військовий квиток іншим фізичним чи юридичним особам лише за умови одержання оформленої у встановленому порядку розписки про отримання відповідними фізичними чи юридичними особами такого квитка.

У позовній заяві позивач стверджує, що 19 січня 2024 року службові особи ІНФОРМАЦІЯ_3 вчинили активні дії щодо його мобілізації не за місцем його військового обліку, а за місцем тимчасового проїзду, внаслідок чого для здійснення записів у нього було вилучено військово-обліковий документ військовий квиток серії НОМЕР_1 , виданий 15 червня 1993 року ІНФОРМАЦІЯ_5 . Після внесення службовими особами відповідача записів до військового квитка такий не був повернутий позивачу.

Суд відзначає, що в матеріалах справи наявна копія військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого 15 червня 1993 року ІНФОРМАЦІЯ_5 , зі змісту якої видно, що 19 січня 2024 року позивач комісією при ІНФОРМАЦІЯ_6 визнаний придатним до військової служби, про що внесено відповідний запис до цього військового квитка, який (запис) засвідчений підписом ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 та скріплений печаткою.

Тверджень позивача про те, що його військовий квиток серії НОМЕР_1 , виданий 15 червня 1993 року ІНФОРМАЦІЯ_5 , не був йому повернутий після внесення записів до нього та є у ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідач, належно обізнаний про наявність спору в цій частині, не спростував, жодних пояснень щодо цієї обставини суду не надав.

Водночас як встановив суд позивач засобами поштового зв`язку (опис вкладення до листа з оголошеною цінністю № 320) звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою у порядку частини першої статті 1, частини третьої статті 3, частин першої, шостої, сьомої статті 5 Закону України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» про повернення військово-облікового документа, в якій просив:

1) в якомога найкоротший строк з дати отримання цієї заяви повернути військово-обліковий документ військовий квиток НОМЕР_1 , скерувавши такий на адресу реєстрації місця проживання у реєстрованому поштовому відправленні з описом вкладення;

2) про результати розгляду цієї заяви, вчинені на її підставі дії та/або прийняті рішення повідомити письмово.

Вказану заяву ІНФОРМАЦІЯ_3 отримав 22 травня 2024 року, що підтверджується даними відстеження з офіційного сайту Укрпошти, трек-номер поштового відправлення 320.

Однак будь-яка відповідь відповідача на зазначену заяву позивача у матеріалах справи відсутня. Не надана така відповідь (чи докази її надання позивачу) відповідачем і у процесі розгляду цієї справи.

Оцінюючи таку поведінку відповідача, суд зазначає таке.

Пунктом 9 Положення № 154 встановлено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань, видають необхідні довідки та інші документи.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі Закон № 393, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої, другої статті 1 Закону № 393 громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Військовослужбовці, працівники органів внутрішніх справ і державної безпеки, а також особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності.

За змістом частин першої, третьої статті 3 Закону № 393 під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Згідно з частинами першою, шостою, сьомою статті 5 Закону № 393 звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування кваліфікованого електронного підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 393 звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

За змістом частин першої, третьої, четвертої статті 15 Закону № 393 органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону № 393 звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Отже, з урахуванням наведених положень Закону № 393 відповідач як орган, якому позивач адресував свою заяву від 20 травня 2024 року про повернення військово-облікового документа у порядку Закону України «Про звернення громадян», повинен був цю заяву об`єктивно і вчасно розглянути, перевірити викладені в ній факти та ухвалити рішення за результатами її розгляду відповідно до наведених у заяві фактів та чинного законодавства, а також повідомити позивача про наслідки її розгляду.

Утім як встановив суд відповідач, отримавши таку заяву позивача, жодних дій, указаних вище, не вчинив, що свідчить про недотримання ним вимог Закону № 393.

Суд наголошує, що відповідно до частини першої статті 7 Закону № 393 належно оформлені і подані у встановленому порядку звернення, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Суд також відзначає, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неухваленні рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

За змістом абзаців першого, другого частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Жодних доказів на підтвердження правомірності своєї бездіяльності щодо розгляду заяви позивача від 20 травня 2024 року про повернення військово-облікового документа, поданої у порядку Закону України «Про звернення громадян», відповідач як суб`єкт владних повноважень не подав.

Також не подав відповідач і відзиву на позовну заяву, не пояснив обставин, що стосуються нерозгляду поданої позивачем заяви 20 травня 2024 року про повернення військово-облікового документа, не висловив жодних заперечень щодо заявлених позивачем до нього позовних вимог.

Ураховуючи викладене, суд резюмує, що в межах спірних правовідносин відбулася протиправна бездіяльність відповідача, яка виразилась у нерозгляді заяви позивача від 20 травня 2024 року про повернення військово-облікового документа, поданої у порядку Закону України «Про звернення громадян».

Оскільки відповідач не розглянув заяву позивача від 20 травня 2024 року про повернення військово-облікового документа, то суд у контексті спірних правовідносин може лише зобов`язати відповідача розглянути її.

Водночас у позовній заяві позивач просить суд бездіяльність відповідача щодо неповернення військово-облікового документа визнати протиправною та зобов`язати відповідача повернути позивачу такий військово-обліковий документ.

У аспекті наведених вимог та фактичних обставин цієї справи, встановлених судом, суд зазначає, що питання повернення позивачу військово-облікового документа може розглядатися лише після розгляду відповідачем відповідної заяви позивача, в якій це питання порушене, перевірки викладених у ній фактів та ухвалення рішення за результатами її розгляду відповідно до наведених у заяві фактів та чинного законодавства, а також повідомлення позивача про наслідки її розгляду.

За цих обставин суд дійшов висновку, що з метою належного захисту порушеного права позивача позовні вимоги належить задовольнити частково, а саме визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 20 травня 2024 року про повернення військово-облікового документа та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянути заяву ОСОБА_1 від 20 травня 2024 року про повернення військово-облікового документа.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частинами першою, третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом правил статті 139 КАС України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Оскільки позов містить позовні вимоги немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає з урахуванням кількості, а не розміру задоволених/незадоволених позовних вимог.

Отже, поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає сума судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, які позивач очікує понести, то питання їх розподілу суд вирішуватиме після надання позивачем суду доказів їх понесення з урахуванням вимог статті 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 20 травня 2024 року про повернення військово-облікового документа.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянути заяву ОСОБА_1 від 20 травня 2024 року про повернення військово-облікового документа.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 1211,20 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 11 квітня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна