Справа № 360/238/25
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

14 квітня 2025 рокум. ДніпроСправа № 360/238/25

Луганський окружний адміністративний суд у складі судді Пляшкової К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом адвоката Дашка Юрія Івановича в інтересах ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 10 лютого 2025 року надійшла позовна заява адвоката Дашка Юрія Івановича (далі - представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до Служби безпеки України (далі - відповідач, СБ України) з такими позовними вимогами:

1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, оформлене наказом начальника Департаменту військової контррозвідки від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск в частині призначення позивача на посаду тво старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 7 відділу (з дислокацією у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області) 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) Департаменту військової Служби безпеки України;

2) зобов`язати відповідача повторно розглянути питання призначення позивача на посаду з урахуванням наявності вакантних рівних посад (зокрема посади начальника 5 відділу (з місцем дислокації у м. Сєвєродонецьк) 5 управління ДВКР СБ України, яку він займав раніше), а також посад у системі Служби безпеки України з урахуванням його фахової підготовки, досвіду та напряму роботи, результатів попередньої діяльності;

3) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві різницю між грошовим забезпеченням за весь час виконання військового обов`язку на нижче оплачуваній посаді.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 14 липня 1999 року по теперішній час проходить службу в органах Служби безпеки України за контрактом, з 26 червня 2004 року на посадах осіб офіцерського складу. З березня 2021 року позивач проходив службу на посаді начальника 5 відділу (з місцем дислокації у АДРЕСА_1 ) 5 управління ДВКР СБ України. Має військове звання полковника.

Наказом Голови СБ України від 06 грудня 2024 року № 1661-ос/дск начальника 5 відділу (з місцем дислокації у м. Сєвєродонецьк) 5 управління ДВКР СБ України ОСОБА_1 виведено в розпорядження начальника ДВКР СБ України та звільнено з посади начальника 5 відділу (з місцем дислокації у м. Сєвєродонецьк) 5 управління ДВКР СБ України за підпунктом «б» пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262.

Наказом начальника ДВКР СБ України від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск позивача призначено на посаду тво старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 7 відділу (з дислокацією у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області) 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) Департаменту військової Служби безпеки України. Зазначеним наказом також відбулось призначення на посади інших осіб.

Виконуючи наказ начальника ДВКР СБ України від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків тво старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 7 відділу (з дислокацією у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області) 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) Департаменту військової Служби безпеки України. При цьому сам наказ не надано для ознайомлення позивачу.

Позивач вважає протиправним оскаржуваний наказ, оскільки його видано з порушенням Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом СБУ від 14.10.2008 № 772, та Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262, та без дотримання визначеної цими нормативно-правовими актами процедури. Так, представником позивача зазначено, що у порушення положень вказаних нормативно-правових актів позивач призначений на посаду, яка на три ступеня нижче від займаною позивачем посади до виведення його у розпорядження наказом Голови СБУ від 06 грудня 2024 року № 1661-ос/дск; призначення відбулося без проведення попередньої бесіди з позивачем щодо призначення із запропонуванням посад, в тому числі щодо можливості призначення на нижчі посади, та без отримання згоди позивача на таке призначення; призначення здійснено без проведення аналізу наявних рівних посад, на які можна було призначити позивача та без врахування наявності вакантної посади начальника 5 відділу (з дислокацією у м. Сєвєродонецьк) 5 управлінні ДВКР СБ України, яку раніше займав позивач. Крім того наказ начальника ДВКР СБ України від 03 лютого 2025 року № 30-ос/дск у оспорюваній частині не містить зазначення підстав, причин та доцільності призначення позивача на нижчу посаду, що свідчить про його необґрунтованість та невмотивованість.

Від відповідача до суду 17 березня 2025 року надійшов відзив, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з таких підстав.

Відповідно до пункту 4.9 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом СБ України від 14.10.2008 № 772, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 31.12.2008 за № 1323/16014 (далі Інструкція № 772), з огляду на оперативно-службову доцільність, саме начальником ДВКР, яким розглянуто поданий відповідно до повноважень в установленому порядку рапорт заступника начальника ДВКР від 17 січня 2025 року № 17/К-660дск, прийнято рішення у формі письмового наказу від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск про покладання на ОСОБА_1 , який перебуває у його розпорядженні за посадою начальника відділу, тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах з 24 січня до 23 липня 2025 року включно згідно з пунктом 43 Положення № 1262, яким передбачено, що у разі потреби термінового заміщення вакантної посади, а також на період відпустки військовослужбовця СБ України та в інших випадках відсутності військовослужбовця прямі начальники, які мають право видавати накази по особовому складу, можуть покладати тимчасове виконання обов`язків за посадою на інших військовослужбовців.

При цьому, чинним законодавством України та відомчими нормативно-правовими актами СБ України не встановлено обов`язку: 1) отримання згоди військовослужбовця СБ України на покладання на нього тимчасового виконання обов`язків за посадою; 2) ознайомлення військовослужбовця СБ України з рапортами, які слугували підставою для зарахування його у розпорядження відповідного начальника та покладання на нього тимчасового виконання обов`язків за посадою; 3) підготовки подання у разі покладання на військовослужбовця СБ України тимчасового виконання обов`язків за посадою; 4) надання військовослужбовцю СБ України копії наказу або витягу з наказу відповідного начальника про покладання на нього тимчасового виконання обов`язків за посадою.

Крім того відповідач зауважує, що в оскаржуваному наказі вказано, що ОСОБА_1 «перебуває у розпорядженні начальника департаменту за посадою начальника відділу».

Вказані обставини свідчать про відсутність факту призначення ОСОБА_1 на посаду наказом начальника ДВКР від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск. Тому відповідач вважає, що твердження позивача про призначення його на посаду, яка є нижчою на три ступені, не відповідають фактичним обставинам справи.

Щодо ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом, то представником відповідача вказано, що ОСОБА_1 ознайомлений з наказом після повернення з відпустки, в якій він перебував у період з 10 по 26 лютого 2025 року. Також 06 лютого 2025 року у службовому приміщенні 7 відділу 5 управління ДВКР начальником відділу Сосоновичем О.А. у присутності заступника начальника відділу Бакланова Р.В. в усній формі було доведено ОСОБА_1 зміст наказу начальника ДВКР від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск у частині, що його стосується, а також ознайомлено під підпис з посадовою інструкцією старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 7 відділу (з дислокацією у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області) 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) ДВКР та проведено інструктажі з охорони праці.

Інші позовні вимоги є похідними, тому в їх задоволенні слід також відмовити.

Також представником відповідача зазначено, що відповідно до абзацу третього пункту 18 розділу І Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України (затверджена наказом Центрального управління СБУ від 10.04.2018 № 515/ДСК і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 25.04.2018 за № 512/31964), позивачу під час тимчасового виконання обов`язків за нижчою посадою виплачується грошове забезпечення за посадою начальника відділу, тобто покладення на позивача тимчасового виконання обов`язків за посадою старшого оперуповноваженого жодним чином не зменшило розмір його грошового забезпечення.

Від представника позивача до суду 20 березня 2025 року надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що позивач не погоджується з твердженнями відповідача, що наказом від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск про покладання на ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні начальником ДВКР за посадою начальника відділу, тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах з 24 січня до 23 липня 2025 року у відповідності до пункт 4.9 Інструкції № 772 та Положення № 1262, оскільки граничний термін перебування ОСОБА_1 у розпорядженні начальника ДВКР до 05 березня 2025 року. В зазначений період ОСОБА_1 мав бути призначений на посаду у відповідності до положень пункту 43 Порядку № 1262. Жодних наказів про продовження строку перебування ОСОБА_1 у розпорядженні начальника ДВКР згідно із пунктом 4.14 Інструкції № 772 відповідними уповноваженими особами не видавалось.

Як стверджує позивач, наказ від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск не містить жодного посилання на положення пункту 43 Положення № 1262 або ж пункту 4.9 Інструкції № 772, що свідчить про фактичне призначення ОСОБА_1 на посаду, яка є нижчою за раніше займаною ним посаду, що також робить оскаржуваний наказ необґрунтованим та протиправним.

У будь-якому разі покладення на ОСОБА_1 тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах у розумінні розділу IV Положення № 1262 є переміщенням по службі, яке має здійснюватись з урахуванням положень пунктів 43, 44 та 46 Положення № 1262. Але таке призначення (переміщення) було здійснене з порушенням зазначених пунктів.

Від відповідача до суду 25 березня 2025 року надійшли заперечення, в яких додатково до вказаних у відзиві на позов обставин зазначено про безпідставність тверджень представника позивача у відповіді на відзив стосовно терміну перебування ОСОБА_1 у розпорядженні начальника ДВКР, оскільки такі твердження не стосуються предмету даного позову, адже позивача зараховано у розпорядження наказом Голови СБ України від 06 грудня 2024 року № 1661-ОС/дск, а не оспорюваним наказом начальника ДВКР від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск.

Представником позивача до суду 31 березня 2025 року подано додаткові пояснення, в яких додатково до раніше наведених у заявах по суті справи обставин зазначено, що позивач не згоден з твердженнями відповідача про відсутність у СБУ технічної можливості побудови алгоритму для визначення та відбору вакантних посад за минулий період. Видаючи оскаржуваний наказ, начальник ДВКР СБ України повинен був володіти і відповідно не міг не володіти інформацію про вакантні посади у ДВКР СБУ, зокрема про посаду начальника 5 відділу 5 управління ДВКР СБ України, яку займав ОСОБА_1 до його виведення у розпорядження начальника ДВКР СБ України наказом Голови СБ України від 06 грудня 2024 року № 1661-ос/дск. За інформацією, якою володіє ОСОБА_1 зазначена посада і на даний час є вакантною. Володіння ж інформацією про наявність вакантних посад на момент видання оскаржуваного наказу, які відповідають досвіду служби, його званню та попередньо займаній посаді, свідчить про протиправність оскаржуваного наказу.

Від відповідача до суду 09 квітня 2025 року надійшли додаткові пояснення, в яких додатково до раніше наведених у заявах по суті справи обставин зазначено, що не відповідають дійсності твердження позивача про намагання відповідача приховати від суду інформацію щодо наявності відповідних вакантних посад на момент видання оскаржуваного наказу начальника ДВКР СБ України від 03.02.2025 № 30-ОС/дск, оскільки у корпоративній автоматизованій інформаційній системі обліку кадрів СБ України об`єктивно відсутня технічна можливість побудови алгоритму для визначення та відбору вакантних посад за минулий період. З огляду на компетенцію ДВКР та 5 управління ДВКР, у зазначених підрозділах СБ України відсутня інформація щодо наявності вакантних посад у системі СБ України.

По справі сторонами заявлено такі клопотання та вчинено судом такі процесуальні дії:

- ухвалою від 13 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); запропоновано відповідачу подати відзив; встановлено сторонам строк для обміну заявами по суті справі; задоволено клопотання представника позивача та витребувано від відповідача докази, яких, на думку представника позивача та суду, не вистачає для розгляду справи;

- ухвалою від 04 березня 2025 року частково задоволено клопотання відповідача про продовження строку на подання відзиву на позовну заяву та доказів, продовжено відповідачу цей строк на 10 календарних днів з дня отримання ухвали суду;

- ухвалою від 04 березня 2025 року частково задоволено клопотання представника позивача про витребування додаткового доказу та зобов`язано відповідача надати до суду додатковий доказ, про витребування якого заявлено клопотання;

- від відповідача до суду 21 березня 2025 року надійшла частина витребуваних судом документів та письмове повідомлення про неможливість подання до суду документів, які мають гриф секретності «Таємно», а також тих, які у відповідача відсутні.

Дослідивши матеріали справи у змішаній формі та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд встановив таке.

ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) проходить військову службу за контактом у Службі безпеки України з 14 липня 1999 року, на посадах осіб офіцерського складу з 26 червня 2004 року, що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями контракту про проходження військової служби у Службі безпеки України та довідки Управління роботи з особовим складом СБ України від 28 січня 2025 року № 11/1/4-, службового посвідчення НОМЕР_2 .

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджено копією посвідчення від 25 травня 2025 року серії НОМЕР_3 .

З наданих відповідачем в матеріали справи документів за супровідним листом від 13 березня 2025 року № 16/396/дск-в судом встановлено, що наказом Голови СБ України від 06 грудня 2024 року № 1661-ос/дск ОСОБА_1 звільнений з посади начальника 5 відділу (з місцем дислокації у м. Сєвєродонецьк) 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) ДВКР СБ України та за підпунктом «б» (у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів) пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262, зарахований у розпорядження начальника ДВКР СБ України за посадою начальника відділу на період з 06 грудня 2024 року до 05 березня 2025 року включно.

Наказом начальника ДВКР СБ України від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск покладено на ОСОБА_1 , зарахованого у розпорядження ДВКР СБ України за посадою начальника відділу, тимчасове виконання обов`язків старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 7 відділу (з дислокацією у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області) 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) ДВКР СБ України з 24 січня 2025 року до 23 липня 2025 року включно згідно з пунктом 43 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262.

Згідно із наявною в матеріалах справи копією рапорту начальника 7 відділу (з дислокацією у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області) 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) ДВКР СБ України від 06 лютого 2025 року ОСОБА_1 , який наказом ДВКР СБ України від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск призначений на посаду тво старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 7 відділу (з дислокацією у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області) 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) ДВКР СБ України, приступив до виконання службових обов`язків з 04 лютого 2025 року.

У рапорті начальника 5 управління ДВКР СБ України від 07 березня 2025 року, копія якого наявна в матеріалах справи, вказано, що витяг з наказу ДВКР СБ України від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск надійшов до 5 управління шифрованим інформаційним повідомленням, яке було обліковане в режимно-секретному секторі від 10 лютого 2025 року № 22дск. У той же час, полковник ОСОБА_1 у період з 10 лютого 2025 року по 26 лютого 2025 року перебував у частині щорічної основної відпустки у зв`язку з чим не був у день надходження наказу з ним ознайомлений. Після повернення з відпустки 26 лютого 2025 року полковник ОСОБА_1 ознайомлений з наказом із відміткою під особистий підпис. Ознайомлення полковника ОСОБА_1 з наказом проводилось у службовому приміщенні 7 відділу 5 управління ДВКР СБ України начальником зазначеного підрозділу полковником ОСОБА_2 у присутності заступника начальника 7 відділу підполковника ОСОБА_3 .

У заявах по суті справи позивач заперечує своє ознайомлення з наказом від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск у приміщенні 7 відділу 5 управління ДВКР СБ України та вказує, що в цей день він не приїздив до м. Кривий Ріг, а знаходився у м. Краматорськ та м. Дніпро.

Згідно із довідкою Фінансово-економічного управління СБ України від 18 лютого 2025 року № 21/2-688 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 по посаді начальника 5 відділу (з місцем дислокації у м. Сєвєродонецьк) 5 управління ДВКР СБ України станом на 23 січня 2025 року, грошове забезпечення позивача складає: посадовий оклад 7750,00 грн, оклад за військовим званням 1480,00 грн, надбавка за вислугу років (50 %) 4615,00 грн, надбавка за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби (100 %) 13845,00 грн, надбавка за службу в умовах режимних обмежень (таємність) (20 %) 1550,00 грн, доплата (20 %) 1550,00 грн, преміювання (520 %) 40300,00 грн, усього 71090,00 грн.

У довідці Фінансово-економічного управління СБ України від 18 лютого 2025 року № 21/2-687 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 по посаді тимчасово виконуючого обов`язки старшого оперуповноваженого 7 відділу (з дислокацією у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області) 5 управління ДВКР СБ України з 24 січня 2025 року по 28 лютого 2025 року зазначено, що грошове забезпечення позивача складає: посадовий оклад 7750,00 грн, оклад за військовим званням 1480,00 грн, надбавка за вислугу років (50 %) 4615,00 грн, надбавка за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби (100 %) 13845,00 грн, надбавка за службу в умовах режимних обмежень (таємність) (20 %) 1550,00 грн, доплата (20 %) 1550,00 грн, преміювання (520 %) 40300,00 грн, усього 71090,00 грн. Відповідно до наказу ЦУ СБУ від 10 квітня 2018 року № 515/дск у разі, якщо військовослужбовець, який згідно з наказом (розпорядженням) по особовому складу тимчасово виконує обов`язки за нижчою посадою, грошове забезпечення йому виплачується у розмірах, установлених за займаною штатною посадою, а військовослужбовцю, який перебуває в розпорядженні, за останньою займаною штатною посадою.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України від 25.03.1992 № 2229-ХІІ «Про Службу безпеки України» (далі - Закон № 2229-ХІІ) Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.

Частинами першою-третьою статті 9 Закону № 2229-ХІІ визначено, що систему Служби безпеки України складають Центральне управління Служби безпеки України, підпорядковані йому регіональні органи, органи військової контррозвідки, військові формування, а також навчальні, науково-дослідні та інші заклади Служби безпеки України.

Організаційна структура Служби безпеки України визначається Президентом України.

Центральне управління Служби безпеки України, інші органи та установи, що входять у систему Служби безпеки України, є юридичними особами, мають печатку із зображенням державного герба України та своїм найменуванням, інші печатки і штампи, рахунки в банках, у тому числі валютні.

Відповідно до частин першої, другої статті 19 Закону № 2229-ХІІ кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби. Порядок обліку кадрів Служби безпеки України затверджується Головою Служби безпеки України.

До органів Служби безпеки України приймаються на конкурсній, добровільній і договірній основі громадяни України, здатні за діловими та моральними якостями, освітнім рівнем і станом здоров`я ефективно виконувати службові обов`язки. Критерії професійної придатності, зокрема юридичної обізнаності, визначаються кваліфікаційно-нормативними документами, які затверджуються Головою Служби безпеки України.

Згідно із частиною першою статті 20 Закону № 2229-ХІІ умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками-військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України.

Порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період визначає Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затверджене Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262/2007 (далі Положення № 1262).

Відповідно до абзацу першого пункту 43 Положення № 1262 військовослужбовці Служби безпеки України призначаються на штатні посади (крім випадків, передбачених цим Положенням) їх прямими начальниками в порядку, що встановлюється Головою Служби безпеки України.

В абзацах другому восьмому пункту 43 Положення № 1262 визначено вимоги з додержанням яких здійснюється призначення військовослужбовців Служби безпеки України на посади та переміщення їх по службі, зокрема: у разі призначення на посади та в усіх випадках переміщення по службі військовослужбовців Служби безпеки України має забезпечуватись їх використання за основною або спорідненою спеціальністю чи з урахуванням набутого досвіду (підпункт «б»); переміщення по службі військовослужбовців Служби безпеки України здійснюється, як правило, без зарахування в розпорядження відповідних начальників підрозділів, органів, закладів, установ. Призначення на посади військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні відповідних начальників підрозділів, органів, закладів, установ, проводиться у можливо короткий строк і не пізніше строків, зазначених у пункті 48 цього Положення. Випускники вищих військових навчальних закладів призначаються на відповідні вакантні посади після закінчення цих закладів, а зараховані в розпорядження відповідних начальників підрозділів, органів, закладів, установ - безпосередньо після їх прибуття в підрозділ, орган, заклад, установу з відпустки, наданої у зв`язку із закінченням вищого військового навчального закладу. Військовозобов`язані та жінки, які приймаються на військову службу, призначаються на посади з дня їх прибуття в підрозділ, орган, заклад, установу для проходження служби, але не раніше дня, наступного за днем звільнення їх з попереднього місця роботи (підпункт «в»).

У разі потреби термінового заміщення вакантної посади, а також на період відпустки військовослужбовця Служби безпеки України та в інших випадках відсутності військовослужбовця прямі начальники, які мають право видавати накази по особовому складу, можуть покладати тимчасове виконання обов`язків за посадою на інших військовослужбовців. Військовослужбовці, на яких покладено тимчасове виконання обов`язків за іншою посадою, не звільняються від виконання посадових обов`язків за основною посадою, якщо інше не передбачено в наказі (розпорядженні) про покладання тимчасового виконання обов`язків (абзац дев`ятий пункту 43 Положення № 1262).

Підпунктом «г» пункту 44 Положення № 1262 визначено, що переміщення по службі військовослужбовців Служби безпеки України здійснюється на нижчі посади - на підставах, передбачених пунктом 46 цього Положення.

Згідно із абзацом шостим пункту 44 Положення № 1262 посада вважається вищою, якщо за нею передбачено вище військове звання, а за умови рівних військових звань - більший посадовий оклад, нижчою - якщо за цією посадою передбачено нижче військове звання, а за умови рівних звань - менший посадовий оклад. У разі якщо за посадою штатом (відповідним переліком) передбачено два військових звання або диференційований посадовий оклад, до уваги береться вище військове звання або вищий посадовий оклад.

Абзацами першим-восьмим пункту 46 Положення № 1262 унормовано, що переміщення військовослужбовців Служби безпеки України з вищих посад на нижчі здійснюється:

а) у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії;

в) виходячи з професійних і ділових якостей - на посаду з меншим обсягом роботи на підставі атестаційного висновку;

г) у порядку виконання накладеного дисциплінарного стягнення відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України;

ґ) за віком, сімейними обставинами або з інших поважних причин - на прохання військовослужбовця;

д) у разі службової потреби з метою більш ефективного використання за фахом чи досвідом роботи у регіональних органах та органах військової контррозвідки регіонального дислокування - за згодою військовослужбовця;

е) у зв`язку зі звільненням з посад сержантського і старшинського складу осіб, які займали посади офіцерського складу.

Переміщення військовослужбовців Служби безпеки України з вищих посад на нижчі згідно з підпунктами «а», «б», «в», «ґ» і «д» цього пункту здійснюється прямими начальниками в межах наданих їм прав щодо призначення на посади за умови, що немає можливості призначити військовослужбовця на рівну посаду у відповідному підрозділі (органі, закладі, установі) (абзац дев`ятий пункту 46 Положення № 1262).

Згідно із абзацом тринадцятим пункту 46 Положення № 1262 у наказі по особовому складу про переміщення військовослужбовця Служби безпеки України на нижчу посаду зазначається підстава переміщення, передбачена цим пунктом.

Відповідно до підпункту «б» пункту 48 Положення № 1262 зарахування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядження прямих начальників, а за рішенням Голови Служби безпеки України - у розпорядження його першого заступника чи заступника, начальника іншого підрозділу, органу, закладу, установи допускається: у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів (зміна організаційно-штатної побудови, передислокація, перерозподіл функціональних завдань та наявних сил у зв`язку зі зміною покладених завдань, здійснення планових та позапланових переміщень військовослужбовців по службі у зв`язку з проведенням загальної ротації кадрів, прийняття Головою Служби безпеки України управлінських рішень щодо переміщення військовослужбовців для здійснення оперативно-службової діяльності на окремих напрямах та підвищення її ефективності) - до 3 місяців.

Військовослужбовці, зараховані в розпорядження, продовжують проходити військову службу та виконують обов`язки військової служби (завдання) у межах, визначених тією посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають. За ними зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, що вони займали, якщо інше не передбачено законодавством (абзац чотирнадцятий пункту 48 Положення № 1262).

Після закінчення строку перебування військовослужбовця у розпорядженні, а також у разі відсутності підстав для подальшого перебування в розпорядженні він призначається на посаду або звільняється з військової служби в установленому порядку (абзац шістнадцятий пункту 48 Положення № 1262).

Військовослужбовець, який після закінчення строку перебування у розпорядженні у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів не призначений на посаду через відсутність вакантних посад (рівної або нижчої не більш як на один ступінь) у Службі безпеки України або через ненадання військовослужбовцем згоди на призначення на іншу нижчу посаду, звільняється в установленому порядку з військової служби. Вакантні посади, на яких може бути використано військовослужбовця з дотриманням вимог, встановлених пунктом 43 цього Положення, визначаються начальником підрозділу, органу, закладу, установи, у розпорядженні якого перебуває військовослужбовець (абзац сімнадцятий пункту 48 Положення № 1262).

Військовослужбовці Служби безпеки України звільняються з посад та зараховуються в розпорядження наказами по особовому складу начальників, які мають право призначення на ці посади, а військовослужбовці, призначення на посади та звільнення яких з посад належить до повноважень Президента України, зараховуються у розпорядження наказами Голови Служби безпеки України по особовому складу на підставі відповідного Указу Президента України про звільнення з посади (абзац дев`ятнадцятий пункту 48 Положення № 1262).

Час перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустках, передбачених пунктом 53 цього Положення, а також період служби в умовах воєнного стану для військовослужбовців, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, а також здійснюють бойові (спеціальні) завдання, у період здійснення зазначених заходів (завдань), із загальної тривалості періоду перебування у розпорядженні прямих начальників виключається (абзац двадцятий пункту 48 Положення № 1262).

Механізм реалізації вимог Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (далі - Положення) визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби Безпеки України, затверджена наказом Служби безпеки України від 14.10.2008 № 772 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 31.12.2008 за № 1323/16014 (далі Інструкція № 772).

Пунктом 4.4 розділу IV Інструкції № 772 строк тимчасового виконання обов`язків за посадою та рішення про звільнення військовослужбовця від виконання обов`язків за основною посадою визначаються в наказі про покладання на військовослужбовця таких обов`язків. У разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовця від виконання обов`язків за основною посадою тимчасове виконання обов`язків за цією посадою може покладатись на інших військовослужбовців у межах строків тимчасового виконання обов`язків за іншою посадою військовослужбовцем, який займає цю посаду.

Заборонено покладати тимчасове виконання обов`язків за посадами офіцерського складу на військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом осіб рядового складу, сержантського і старшинського складу.

Покладання тимчасового виконання обов`язків за вакантною або не вакантною посадою на інших військовослужбовців проводиться з урахуванням вимог підпункту «е» пункту 43 Положення.

Пунктом 4.9 розділу IV Інструкції № 772 визначено, що зарахування військовослужбовців у розпорядження відповідних начальників (пункт 48 Положення) це визначення їх тимчасового службово-посадового становища, коли вони проходять військову службу у підпорядкуванні відповідних начальників, але без призначення на конкретні посади (абзац перший).

Зарахування у розпорядження відповідних начальників проводиться наказами по особовому складу з обов`язковим визначенням дати початку та закінчення терміну розпорядження та доводиться до відома військовослужбовців, які зараховані в зазначене розпорядження, під особистий підпис їх начальниками в установленому порядку. У розпорядження Голови Служби безпеки України зараховуються лише начальники органів, закладів, установ та підрозділів Центрального управління, які призначаються та звільняються з посад Президентом України за поданням Голови Служби безпеки України. Інші начальники з числа зазначених осіб зараховуються у розпорядження заступників Голови Служби безпеки України відповідно до розподілу функціональних обов`язків. На підставі цих наказів підрозділи кадрового забезпечення вчиняють відповідні записи в облікових документах таких військовослужбовців (абзац другий).

Начальники, у розпорядженні яких перебувають військовослужбовці, зобов`язані організовувати їх службову діяльність, здійснювати контроль за нею відповідно до вимог військових статутів Збройних Сил України, Положення, інших нормативно-правових актів та несуть відповідальність за дотримання встановлених термінів перебування підлеглих у розпорядженні. Вони зобов`язані своєчасно, до закінчення терміну перебування в розпорядженні, ініціювати призначення таких військовослужбовців на відповідні посади чи у разі наявності підстав вживати заходів щодо їх звільнення з військової служби. Рішення щодо подальшого службового використання військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні Голови Служби безпеки України або його заступників, приймаються відповідно Головою Служби безпеки України або його заступниками. Управління роботи з особовим складом здійснює загальний контроль за дотриманням встановлених термінів перебування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядженні відповідних начальників, а стосовно військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні Голови Служби безпеки України, також вносить пропозиції щодо їх подальшого службового використання (абзац восьмий).

На військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні начальника органу, підрозділу, закладу, установи, до призначення на посаду або звільнення з військової служби може покладатися:

виконання окремих завдань, що визначаються тимчасовими функціональними обов`язками, які затверджуються наказом (розпорядженням) по органу, підрозділу, закладу, установі протягом 5 робочих днів з дати видання наказу про зарахування у розпорядження військовослужбовця або надходження такого наказу до органу, підрозділу, закладу, установи (стосовно військовослужбовців, до яких застосовані запобіжні заходи у вигляді цілодобового домашнього арешту (або у певний період доби, що збігається зі службовим часом) або тримання під вартою, - після закінчення строку дії відповідної ухвали про тримання особи під домашнім арештом або після звільнення особи з-під варти (з урахуванням ступеня суспільної небезпечності діяння, у вчиненні якого військовослужбовець підозрюється або обвинувачується));

тимчасове виконання обов`язків за вакантною (невакантною) посадою, про що видається відповідний наказ по особовому складу з урахуванням вимог пункту 4.4 цього розділу (абзаци дев`ятий-одинадцятий).

Про виконання окремих обов`язків (завдань) чи тимчасове виконання військовослужбовцем обов`язків за вакантною (невакантною) посадою йому доводиться під особистий підпис під час ознайомлення з таким наказом (розпорядженням) (абзац дванадцятий).

Відповідно до абзаців першого, третього, четвертого, шостого, восьмого пункту 4.10 розділу IV Інструкції № 772 у разі прийняття Головою Служби безпеки України управлінських рішень щодо переміщення військовослужбовців для здійснення оперативно-службової діяльності на окремих напрямах та підвищення її ефективності, зарахування військовослужбовців у розпорядження прямих начальників у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів (підпункт «б» пункту 48 Положення) здійснюється на підставі мотивованих рапортів відповідних начальників, наказами Голови Служби безпеки України.

Організація роботи з такими військовослужбовцями та вирішення питання їх подальшого службового використання здійснюється відповідно до пунктів 4.9-4.15, 4.17 цього розділу.

З військовослужбовцем, якого звільнено з посади у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів та зараховано у розпорядження, начальник, у розпорядження якого він зарахований, або один із його заступників (з військовослужбовцем, який зарахований у розпорядження Голови Служби безпеки України,- Голова Служби безпеки України чи за його дорученням один із його заступників або начальник Управління роботи з особовим складом), а в органах військової контррозвідки начальник структурного підрозділу, який займає посаду не нижчу за посаду, за якою військовослужбовець перебуває у розпорядженні, проводить бесіду, під час якої ознайомлює його з наказом про зарахування у розпорядження, роз`яснює права та обов`язки, пов`язані з перебуванням у розпорядженні, особливості виплати грошового забезпечення, доводить тимчасові функціональні обов`язки на період перебування у розпорядженні, а також попереджає про те, що у разі, якщо до завершення строку перебування у розпорядженні він не буде призначений на штатну посаду відповідно до пунктів 44-46 Положення, у встановленому порядку вирішуватиметься питання про можливість його подальшого використання на військовій службі. Результати цієї бесіди оформлюються довідкою (рапортом), яка (який) долучається до частини «Особова справа» матеріалів особової справи військовослужбовця.

У разі відсутності в органі, підрозділі, закладі, установі посади, яка є рівною або нижчою (не більш як на один ступінь, виходячи з граничного військового звання, передбаченого за посадою) посади, яку займав військовослужбовець до зарахування в розпорядження, та у разі наявності у військовослужбовця фахової підготовки, достатнього досвіду за відповідними напрямками оперативно-службової діяльності керівник цього органу, підрозділу, закладу, установи не пізніше місяця з дня зарахування військовослужбовця у розпорядження організовує через Управління роботи з особовим складом підбір відповідних посад у системі Служби безпеки України з урахуванням результатів попередньої діяльності, стану здоров`я. Зазначені заходи не проводяться у випадку прийняття посадовою особою, визначеною у пункті 67 Положення, рішення про задоволення клопотання (поданого рапорту) військовослужбовця, який зарахований у розпорядження, про звільнення з військової служби у Службі безпеки України у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

У разі неможливості призначення військовослужбовця, який перебуває в розпорядженні у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, на рівну посаду відповідним начальником приймається рішення про його призначення на нижчу посаду (не більш як на один ступінь, виходячи з граничного військового звання, передбаченого за посадою) або за згодою військовослужбовця на іншу нижчу посаду.

Згідно із абзацом першим пункту 4.13 розділу IV Інструкції № 772 звільнення військовослужбовця з посади та зарахування його в розпорядження відповідного начальника провадиться з дня видання наказу по особовому складу про таке звільнення з посади та зарахування в розпорядження (крім повернення (відкликання) військовослужбовців, направлених Службою безпеки України для роботи на штатних посадах в інших установах, підприємствах і організаціях на час виконання конкретних завдань в інтересах контррозвідки, боротьби з корупцією та організованою злочинною діяльністю та закінчення роботи (відкликання) військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів освіти), а у разі, якщо таке звільнення з посади здійснюється у зв`язку із проведенням організаційно-штатних заходів,- із дня набрання чинності наказом про зміни в штатах Служби безпеки України та організаційні заходи або дня, зазначеного в цьому наказі.

У абзацах першому, третьому пункту 4.14 розділу IV Інструкції № 772 визначено, що продовження часу перебування військовослужбовця у розпорядженні відповідних начальників у випадках, передбачених абзацом сімнадцятим пункту 48 Положення, здійснюється наказами по особовому складу на підставі поданих військовослужбовцями рапортів.

Строк перебування військовослужбовців у розпорядженні відповідних начальників на час перебування у відпустках, передбачених пунктом 53 Положення, продовжується наказами по особовому складу на підставі поданих військовослужбовцями рапортів про надання таких відпусток.

Згідно з абзацом першим пункту 4.15 розділу IV Інструкції № 772 зарахування військовослужбовця, який уже перебуває в розпорядженні відповідного начальника, у розпорядження іншого начальника органу, підрозділу, закладу, установи або того самого начальника зі зміною підстави такого зарахування не допускається.

З вищеописаних доказів судом установлено, що ОСОБА_1 з 06 грудня 2024 року звільнений з посади начальника 5 відділу (з місцем дислокації у м. Сєвєродонецьк) 5 управління ДВКР СБ України та зарахований за посадою начальника відділу у розпорядження начальника ДВКР СБ України на термін з 06 грудня 2024 року до 05 березня 2025 року включно, наказом якого від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск на позивача покладено тимчасове виконання обов`язків старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 7 відділу (з дислокацією у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області) 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) ДВКР СБ України на період з 24 січня 2025 року до 23 липня 2025 року.

З наданих в матеріали справи довідок про грошове забезпечення позивача, судом також установлено, що на час зарахування позивача у розпорядження начальника ДВКР СБ України та покладення на нього тимчасового виконання обов`язків за посадою старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах за ОСОБА_1 збережено грошове забезпечення за посадою начальника відділу, що він займав.

Як слідує з позовної заяви, відповіді на відзив та додаткових пояснень, позивач вважає таке покладення на нього тимчасового виконання обов`язків призначенням на посаду (переміщенням по службі), яке, на його думку, здійснено без дотримання визначеної Положенням № 1262 процедури та вимог.

Проте зміст наказу від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск у сукупності з іншими наданими в матеріали справи доказами свідчить, що у даному випадку начальником, у розпорядженні якого перебуває позивач, здійснено не призначення позивача на посаду та переміщення його по службі, як стверджує позивач, а організовано службову діяльність ОСОБА_1 на період його перебування у розпорядженні начальника ДВКР СБ України у спосіб покладення на останнього тимчасового виконання обов`язків за посадою старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах, тому визначена у розділі розділу IV Положення № 1262 процедура призначення на посади та переміщення по службі є незастосовною до спірних правовідносин.

У пункті 4.9 розділу IV Інструкції № 772 лише вимагається видання наказу про тимчасове виконання обов`язків по особовому складу з урахуванням вимог пункту 4.4 цього розділу, яким, у свою чергу, встановлено заборону на покладення тимчасового виконання обов`язків за посадами офіцерського складу на військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом осіб рядового складу, сержантського і старшинського складу. Заборони на покладення тимчасового виконання обов`язків за нижчою посадою цими пунктами не визначено.

Суд відхиляє твердженням позивача щодо відсутності у начальника ДВКР СБ України підстав для покладення на ОСОБА_1 тимчасового виконання обов`язків старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 7 відділу (з дислокацією у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області) 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) ДВКР СБ України, оскільки положення вище наведених нормативно-правових актів дають підстави для висновку, що визначення обов`язків військової служби (завдань) для військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні прямих начальників, та організація їх службової діяльності, є дискреційними повноваженнями таких начальників, тобто повноваженнями, які можуть здійснюватися з певною свободою розсуду та можливістю обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке є найкращим за таких обставин. Як вже вище вказано, пунктом 4.4 розділу IV Інструкції № 772 встановлено заборону на покладення тимчасового виконання обов`язків за посадами офіцерського складу на військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом осіб рядового складу, сержантського і старшинського складу. У свою чергу, начальником ДВКР СБ України при прийнятті рішення про покладення на позивача тво старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах не допущено порушення встановленої заборони.

Також за наслідками системного аналізу наведених положень пункту 48 Положення № 1262 та пунктів 4.9-4.15 розділу IV Інструкції № 772 суд погоджується з твердженнями відповідача про відсутність у начальника, у розпорядження якого виведено військовослужбовця СБ України, обов`язку щодо: отримання згоди військовослужбовця на покладання на нього тимчасового виконання обов`язків за посадою; ознайомлення військовослужбовця з рапортами, які слугували підставою для зарахування його у розпорядження відповідного начальника та покладання на нього тимчасового виконання обов`язків за посадою; підготовки подання у разі покладання на військовослужбовця тимчасового виконання обов`язків за посадою; надання військовослужбовцю копії наказу або витягу з наказу відповідного начальника про покладання на нього тимчасового виконання обов`язків за посадою.

Підсумовуючи вище наведені обставини, оскільки судом встановлено, що наказом від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск на позивача, якого виведено у розпорядження начальника ДВКР СБ України, покладено тимчасове виконання обов`язків за посадою старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах, тобто визначено його тимчасове службово-посадове становище без призначення на цю посаду, то суд відхиляє як безпідставні твердження позивача про недотримання відповідачем визначеної у розділі IV Положення № 1262 процедури призначення на посади та переміщення по службі.

Твердження позивача, що у будь-якому разі покладення на нього тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах у розумінні розділу IV Положення № 1262, є переміщенням по службі, яке має здійснюватися з урахуванням положень пунктів 43, 44 та 46 Положення № 1262, суд вважає такими, що ґрунтуються на хибному тлумаченні позивачем цього нормативно-правового акта, тому відхиляє їх як безпідставні.

Всі інші обставини, наведені представником позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог, не спростовують відсутність факту призначення ОСОБА_1 на посаду за наказом від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск, тому не впливають на висновки суду за результатами розгляду справи.

Однак судом встановлено, що наказом від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск на позивача, як військовослужбовця СБ України, який перебуває у розпорядженні начальника ДВКР СБ України, покладено тимчасове виконання обов`язків з перевищенням граничного терміну перебування у розпорядженні.

Так, згідно з підпунктом «б» пункту 48 Положення № 1262 зарахування у розпорядження за цим підпунктом допускається на строк до 3 місяців.

Відповідно до абзацу шістнадцятого пункту 48 Положення № 1262 після закінчення строку перебування військовослужбовця у розпорядженні, а також у разі відсутності підстав для подальшого перебування в розпорядженні він призначається на посаду або звільняється з військової служби в установленому порядку.

У наказі Голови СБ України від 06 грудня 2024 року № 1661-ос/дск визначено дату початку та закінчення терміну розпорядження позивача з 06 грудня 2024 року до 05 березня 2025 року.

Оскільки судом встановлено, що покладення на позивача тимчасового виконання обов`язків старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах є способом визначення тимчасового службово-посадового становища ОСОБА_1 на термін зарахування у розпорядження, тому логічним є висновок суду, що термін такого тимчасового покладення обов`язків не може перевищувати граничного терміну зарахування у розпорядження.

Проте, незважаючи на визначений у наказі Голови СБ України від 06 грудня 2024 року № 1661-ос/дск граничний термін перебування позивача у розпорядженні начальника ДВКР СБ України до 05 березня 2025 року включно, наказом від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск на позивача покладено тимчасове виконання обов`язків до 23 липня 2025 року, тобто з перевищенням граничного терміну перебування у розпорядженні, що є порушенням пункту 48 Положення № 1262.

З заяв по суті справи судом встановлено, що в період з 10 по 26 лютого 2025 року позивач перебував у частині щорічної основної відпустки (16 днів).

Відповідно до абзацу двадцятого пункту 48 час перебування, зокрема у щорічній основній відпустці виключається із загальної тривалості періоду перебування у розпорядженні прямих начальників.

Незважаючи на необхідність виключення часу перебування позивача у частині щорічної основної відпустки з 10 по 26 лютого 2025 року із загальної тривалості періоду його перебування у розпорядженні начальника ДВКР СБ України, все одно термін покладення на позивача тимчасового виконання обов`язків перевищує граничний термін його перебування у розпорядженні.

Відповідачем суду не надано наказів щодо продовження часу перебування позивача у розпорядженні начальника ДВКР СБ України після 06 березня 2025 року, тобто не підтверджено існування підстав для подальшого перебування ОСОБА_1 в розпорядженні.

Отже за наслідками розгляду цієї справи судом встановлено протиправність наказу начальника ДВКР СБ України від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск в частині визначеного терміну закінчення покладення на ОСОБА_1 тимчасового виконання обов`язків, тому в цій частині наказ підлягає скасуванню.

Щодо тверджень позивача про порушення відповідачем процедури його ознайомлення з наказом від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск, то суд зауважує, що дійсно у порушення положень пункту 4.9 розділу IV Інструкції № 772 позивачу про тимчасове виконання обов`язків за вакантною посадою не доведено під особистий підпис під час ознайомлення з таким наказом (розпорядженням).

Однак, на думку суду, порушення процедури ознайомлення з оскаржуваним наказом, жодним чином не свідчить про його неправильність, тому не може бути окремою підставою для скасування.

Що стосується інших обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд вважає за необхідне зауважити, що у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» зазначено, що суд зобов`язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника. Виходячи з позиції цього суду, що висловлена в пункті 42 рішення «Бендерський проти України», судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

Вказані вимоги зобов`язують суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку вживати передбачені законом заходи з метою з`ясування всіх обставин у справі, що мають значення для вирішення спору, встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин з метою з`ясування об`єктивних причин та факторів, що зумовили настання для платника негативних наслідків у вигляді порушеного права, що підлягає захисту, та в достатній мірі висвітлити мотиви прийняття конкретних рішень.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Підсумовуючи все вище викладене, виходячи із встановлених обставин у спірних правовідносинах та їх нормативного врегулювання, суд дійшов висновку, що наказ від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск є протиправним виключно у частині, що стосується визначення терміну закінчення покладення на ОСОБА_1 тимчасового виконання обов`язків з перевищенням строку його перебування у розпорядженні, тому підлягає скасуванню у вказаній частині. В іншій частині наказ від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск у повній мірі відповідає критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, тому підстави для визнання його протиправним та скасування повністю відсутні.

Відповідно суд дійшов висновку, що основна вимога позивача підлягає частковому задоволенню.

Що стосується іншої частини позовних вимог, то суд вважає їх безпідставними та відмовляє в їх задоволенні, зважаючи на таке.

Судом за наслідками розгляду цієї справи установлено, що вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути питання призначення ОСОБА_1 на посаду та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу різницю у грошовому забезпеченні за весь час виконання військового обов`язку на нижче оплачуваній посаді, ґрунтувалися на його хибному сприйнятті наказу від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск як наказу, яким позивача призначено на посаду, а не як наказу, яким організовано його службову діяльність на період перебування у розпорядженні начальника ДВКР СБ України у спосіб покладення тимчасового виконання обов`язків за посадою старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах.

Натомість судом установлено, що на час розгляду даної справи після закінчення строку перебування ОСОБА_1 (після 05 березня 2025 року) у розпорядженні начальника ДВКР СБ України питання про його призначення на посаду із дотриманням визначеної у розділі IV Положення № 1262 процедури відповідачем ще не вирішувалось, відповідних рішень не приймалось.

З аналізу положень статей 2, 5 КАС України слідує, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому. Судом у конкретній справі вирішується спір, предмет якого існує на час розгляду справи. Суд не може розглядати вимоги на майбутнє у зв`язку із вірогідним настанням певних наслідків. Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Ураховуючи, що відповідач ще не приймав рішень про призначення позивача на посаду із дотриманням визначеної у розділі IV Положення № 1262 процедури, суд дійшов висновку, що права позивача в цій частині відповідачем ще не порушені та у суду відсутні підстави вважати протилежне.

Крім того, при прийнятті рішення по даній справі суд не надає правової оцінки діям (бездіяльності) відповідача щодо не прийняття рішень про призначення позивача на посаду або звільнення з військової служби в установленому порядку після закінчення строку перебування позивача у розпорядженні, оскільки це призведе до виходу суду за межі як позовних вимог, так і їх підстав, тобто до вирішення іншого спору, що є неприпустимим.

Також з вищеописаних доказів судом установлено, що позивач у зв`язку із покладенням на нього тимчасового виконання обов`язків не зазнав втрат у грошовому забезпеченні, оскільки за ним на термін виведення у розпорядження прямого начальника та покладення тимчасового виконання обов`язків старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах збережено грошове забезпечення за посадою начальника відділу, що він раніше займав.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач відповідно до пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений.

Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

У позовній заяві зазначено, що позивач поніс витрати на правничу допомогу адвоката, докази чого будуть надані суду пізніше після відкриття провадження по справі до ухвалення рішення по справі.

Від представника позивача до суду 08 квітня 2025 року надійшла заява про стягнення судових витрат, в якій вказано, що позивачем понесені судові витрати по справі на оплату правничої допомоги у загальному розмірі 20000,00 грн, сплачені ним адвокату Дашку Ю.І. у відповідності до умов укладеного ним Договору про надання правничої допомоги від 05 лютого 2025 року та додаткової угоди від 05 лютого 2025 року до зазначеного договору. Зазначено, що враховуючи фіксований розмір гонорару, що встановлено сторонами у додатковій угоді від 05 лютого 2025 року, у даному випадку позивач не зобов`язаний доказувати та надавати суду детальний опис робіт/послуг та витраченого часу адвокатом, що відповідає позиції КАС Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19.

На день розгляду справи від відповідача клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги не надходило.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом першим частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (пункти перший, другий частини сьомої статті 139 КАС України).

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката суду надано копії: Договору про надання правничої допомоги від 05 лютого 2025 року, Додаткової угоди (про визначення розміру гонорару та фактичних витрат) до Договору про надання правничої допомоги від 05 лютого 2025 року, розрахункової квитанції від 11 лютого 2025 року та розрахункової квитанції від 16 лютого 2025 року.

Дослідженням Договору про надання правничої допомоги від 05 лютого 2025 року встановлено, що між адвокатом Дашко Ю.І. та ОСОБА_1 укладено цей договір про таке.

У пункті 1 Договору зазначено, що у порядку та на умовах, визначених цим Договором, Клієнт доручає Адвокату, а Адвокат відповідно до чинного в Україні законодавства приймає на себе обов`язки надавати правничу(правову) допомогу Клієнту в обсязі і на умовах, встановлених цим Договором, по справі щодо оскарження наказу начальника ДВКР СБУ №30-ОС/дск від 03.02.2025 року в частині призначення ОСОБА_1 на посаду тво старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 7 відділу (з дислокацією у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області) 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) Департаменту військової контррозвідки Служби безпеки України, та зобов`язання Служби Безпеки України вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 2 Договору Клієнт доручає Адвокату, а Адвокат зобов`язується надавати Клієнту правничу допомогу в наступному обсязі: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань стосовно предмету спору, складення позовної заяви, процесуальних та інших документів правового характеру, здійснювати представництво інтересів Клієнта без обмеження повноважень по справі у судах під час здійснення судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, збирання доказів, звернення з адвокатськими запитами до відповідних органів та осіб стосовно зазначеної у пункті 1 справи.

У пункті 5 Договору зазначено, що Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату за надання правової допомоги та представництво інтересів за цим Договором гонорар. Розмір гонорару та порядок його обчислення і внесення визначається у додатковій угоді до цього договору.

Крім гонорару Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату фактичні витрати, пов`язані з виконанням доручення, а саме: транспортні витрати, оплата роботи експертів, чиї висновки запитуються Адвокатом, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, вартість відправки листів на замовлення, тощо. Розмір і порядок обчислення фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення, визначаються Сторонами окремо у разі їх виникнення шляхом усного узгодження (пункт 6 Договору).

У пункті 1 Додаткової угоди (про визначення розміру гонорару та фактичних витрат) до Договору про надання правничої допомоги від 05 лютого 2025 року визначено, що розмір гонорару встановлюється у сумі 20000,00 грн (двадцять тисяч гривень 00 коп.), розмір якого не залежить від обсягу витраченого часу, обсягу фактично здійснених дій та складності процесу. Клієнт сплачує Адвокату частину гонорару сумі 10000,00 грн (десять тисяч гривень 00 коп.) протягом 3-х (трьох) календарних днів з моменту підписання цієї додаткової угоди, а решту 10000,00 грн (десять тисяч гривень 00 коп.) протягом 14 календарних днів з моменту подання Адвокатом позовної заяви до Луганського окружного адміністративного суду.

Гонорар та фактичні витрати виплачуються Адвокату Клієнтом готівкою або безготівково (пункт 2 Додаткової угоди).

Дослідженням розрахункових квитанцій від 11 лютого та 16 лютого 2025 року встановлено, що ОСОБА_1 виплачено Адвокату гонорар в загальній сумі 20000,00 грн.

Отже, наданими в матеріали справи документами підтверджено укладення між позивачем та Адвокатом договору про надання правничої допомоги, надання Адвокатом позивачу відповідних послуг та понесення останнім витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 20000,00 грн.

Однак згідно із положеннями частини третьої статті 139 КАС України розподіл судових втрат здійснюється судом пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у позовній заяві позивачем заявлено три вимоги немайнового характеру, у задоволенні двох з яких суд відмовляє повністю, а одну задовольняє частково, суд присуджує позивачу понесені ним і документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3500,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Дашка Юрія Івановича в інтересах ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Служби безпеки України (місцезнаходження: 01601, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 33, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Департаменту військової контррозвідки Служби безпеки України від 03 лютого 2025 року № 30-ОС/дск в частині визначеного терміну закінчення покладення на ОСОБА_1 тимчасового виконання обов`язків старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 7 відділу (з дислокацією у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області) 5 управління (з дислокацією у м. Дніпро) Департаменту військової контррозвідки Служби безпеки України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3500,00 грн (три тисячі п`ятсот гривень 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова