Справа № 320/9347/20
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2025 рокуСправа №320/9347/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління ДПС у Київській області, в якій просить суд:
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 адміністративну справу №320/9347/20 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.11.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України №2825 Окружним адміністративним судом міста Києва скеровано за належністю матеріали адміністративної справи № 320/9347/20.
29.01.2025 року на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшли матеріали адміністративної справи № 320/9347/20.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2025 року дана адміністративна справа передана судді Серьогіній О.В. для розгляду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 року прийнято до розгляду адміністративну справу та призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 05.03.2025 року.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 року в задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Київській області про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін справи відмовлено.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 08.06.2011 року між Богуславською міською радою та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,1655 га, термін дії якого 10 років.
13.05.2017 року позивачем відчужено комплекс нежитлових будівель на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_2 (покупець) та посвідченого приватним нотаріусом Назарук О.М.
П.13 договору передбачено, що майно передано покупцю у приватну власність з моменту підписання даного договору.
У зв`язку із втратою права власності на відчужене нерухоме майно, що розташоване на орендованій земельній ділянці, позивач звернувся до Богуславської міської ради із заявою про розірвання договору оренди земельною ділянки.
29.05.2017 року Богуславською міською радою (орендодавець) прийнято рішення №443-22-VII про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки по вул. М. Гризун. 19 в межах м. Богуслав, за взаємною згодою сторін. На виконання зазначеного рішення 06.06.2017 року було підписано угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки, земельна ділянка повернена орендодавцю згідно акту приймання-передачі земельної планки від 08.06.2017 року.
Відповідно до даних Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель становлять: 2011 рік - 1,0; 2012 рік - 1,0; 2013 рік - 1,0; 2014 рік - 1,249; 2015 рік - 1,433 (крім сільськогосподарських угідь) та 1,2 для сільськогосподарських угідь, 2016 рік - 1,06, 2017 рік -1,0, на 2018 рік - 1,0, на 2019 рік - 1,0 та на 2020 рік - 1,0.
Не погодившись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно з пп.14.1.72 п.14.1 ст. 14 ПК України, земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).
Підпунктом 14.1.73 п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що землекористувачі - це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 п.269.1 ст.269 ПК України, платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Згідно з підпунктом 270.1.1 п. 270.1 ст.270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Приписами статті 288 Податкового кодексу України (далі - ПК України) врегульовано порядок нарахування та сплати орендної плати за землю.
Відповідно до пункту 288.1 статті 288 ПК України визначено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.
Згідно з пунктом 288.2 статті 288 11К України платником орендної плати є орендар земельної ділянки.
Відповідно до пункту 288.3 статті 288 ІІК України об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.
Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, що передбачено пунктом 288.4 статті 288 ПК України.
Відповідно до пункту 288,7 статті 288 ПК України податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.
За приписами статті 1 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України. Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України. Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Нормами статті 17 Закону України «Про оренду землі» визначено, що об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 31 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.
Відповідно до частини 1.9 статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.
Судом встановлено, що 08.06.2011 року між позивачем та Богуславською міською радою було укладено договір оренди земельної ділянки, копія якого міститься в матеріалах даної справи.
Згідно умов п. 2 даного договору загальна площа земельної ділянки 1,1655 га.
Згідно п. 8 договору оренди земельної ділянки визначено строк дії даного договору: «Договір укладено строком на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію».
Слід зазначити, що умови договору оренди земельної ділянки від 08.06.2011 року не передбачають автоматичної його пролонгації (автоматичного поновлення його строку дії без вчинення сторонами договору письмового правочину про його поновлення) після його закінчення на новий строк, а навпаки договором визначена процедура можливості його пролонгації на новий строк виключно но ініціативі орендаря.
Відповідно до п. 37 договору оренди земельної ділянки розірвання договору оренди в односторонньому порядку не допускається. Дострокове розірвання цього договору має здійснюватися за умови письмового попередження заінтересованої в цьому сторони не пізніше, ніж за три місяці до дострокового розірвання договору.
Відповідно до ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін.
Таким чином, останнім днем дії договору оренди земельної ділянки від 08.06.2011 року є - 13.05.2017 року.
Отже, вказана земельна ділянка знаходилась фактично в користуванні позивача в період з 26.03.2012 року (дата державної реєстрації договору) по 13.05.2017 року (дата розірвання договору).
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в позивача відсутній обов`язок по сплаті орендної плати на підставі договору оренди земельної ділянки від 08.06.2011 року після спливу строку на який його було укладено, оскільки за період 2019 року та 2020 року, а також на дату складення спірних податкових повідомлень-рішень, такий договір був розірваний в силу положень ст.31 Закону України «Про оренду землі».
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).
Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході судового розгляду не довів обґрунтованість своїх висновків і правомірності прийнятих на їх підставі рішень.
Відповідно до частини другої статті 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку про обгрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.
Визначаючись щодо розподілу судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю, на користь позивача слід стягнути сплачений ним при поданні позовної заяви до суду судовий збір у сумі 1614,35 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Згідно ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Серьогіна