Справа № 640/13371/22
Суддя: С.В. Кисіль
Дата ухвалення: 2025-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

15 квітня 2025 рокум. ДніпроСправа № 640/13371/22

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисіль С. В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_3 окремої бригади територіальної оборони) про визнання незаконним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 (далі позивач), в інтересах якого діє адвокат Кушнір Валерій Володимирович (далі представник позивача), до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_3 окремої бригади територіальної оборони) (далі відповідач, Військова частина НОМЕР_1 ), в якому позивач просить суд визнати незаконним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 за № 1 дск від 01 травня 2022 року, яким стрільцю 1 відділення 3 взводу 4 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , ВОС-101627А ОСОБА_1 наказано зайняти оборону по певному рубежі.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 28 лютого 2022 року його було призвано на військову службу під час мобілізації.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 28 лютого 2022 року № 5 (по стройовій службі) солдата ОСОБА_1 було призначено на посаду стрільця 1 відділення 3 взводу 4 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_1 та зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення.

Наприкінці квітня на початку травня 2022 року підрозділ, в якому проходить військову службу позивач, прибув до АДРЕСА_1 .

02 травня 2022 року від інших солдатів його роти позивачу стало відомо, що 02 травня 2022 року приблизно о 13:00, під час шикування особового складу Військової частини НОМЕР_1 за місцем тимчасового розташування у АДРЕСА_1 тимчасово виконуючим обов`язки командира цієї частини полковником ОСОБА_2 , було доведено до особового складу його письмовий наказ № 1 дск від 01 травня 2022 року, зайняти оборону на певному рубежі.

З текстом наказу військовослужбовці, у тому числі позивач, ознайомлені не були, про місця та підстави зайняття будь-яких рубежів не повідомлявся.

Позивач та деякі військовослужбовці Військової частини НОМЕР_1 звернулися усно до тимчасово виконуючим обов`язки командира цієї частини з проханням роз`яснити їм зазначений наказ і надати його для ознайомлення, на що від нього отримали категоричну відмову, без будь-яких пояснень.

Про реквізити (номер, дату) оскаржуваного наказу позивач дізнався від представника позивача 08 липня 2022 року, який паралельно здійснює захист двох інших солдатів Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яким 08 липня 2022 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 402 КК України.

Позивач вважає оскаржуваний наказ незаконним, оскільки він не відповідає вимогам Закону України «Про основи національного спротиву» у редакції, яка була чинною станом на дату видання оскаржуваного наказу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі та визначено, що справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року витребувано від військової частини НОМЕР_1 належним чином завірену копію наказу тимчасово виконуючого обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 за № 1 дск від 01 травня 2022 року та докази ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом.

На виконання положень Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399 справу передано на розгляд до Луганського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року справу прийнято до провадження, розгляд справи продовжено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 21 березня 2025 року зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали повторно надати суду через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» зі скріпленням електронним підписом учасника справи (його представника): належним чином завірену копію наказу (витягу з наказу) тимчасово виконуючого обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окремий батальйон територіальної оборони НОМЕР_3 окремої бригади територіальної оборони) полковника ОСОБА_2 за № 1 дск від 01 травня 2022 року.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року частково задоволено клопотання Військової частини НОМЕР_1 про продовження строку для надання витребуваних документів та продовжено Військовій частині НОМЕР_1 для надання витребуваних судом в ухвалі від 21 березня 2025 року документів до 11 квітня 2025 року включно.

11 квітня 2025 року від відповідача до суду надійшла заява, в якій зазначено, що у зв`язку з тим, що Військова частина НОМЕР_1 постійно виконує завдання в зоні ведення активних бойових дій, неодноразово змінювала місце своєї дислокації, а також систематично піддається вогневому впливу з боку противника, мали місце обставини, за яких окремі документи, зокрема наказ № 1 ДСК від 01 травня 2022 року, були втрачені. Умови виконання завдань у бойовій обстановці, часті переміщення, розгортання у польових умовах та постійна загроза обстрілів створюють об`єктивні труднощі щодо забезпечення повноцінного збереження всієї документації.

Ухвалою від 15 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 про витребування доказів.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року визнано причини пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними та поновлено позивачу строк звернення до адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування наказу в адміністративній справі № 640/13371/22.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , Військова частина НОМЕР_1 28 лютого 2025 року подала відзив на позовну заяву, вказуючи на те, що план дислокації Збройних Сил України розробляється Генеральним штабом Збройних Сил України, узгоджується Міністерством оборони України з Кабінетом Міністрів України і затверджується Президентом України.

Передислокація військових частин, а також військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України до рівня з`єднання здійснюється за рішенням Міністерства оборони України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, а з`єднань за рішенням Президента України.

Отже, у будь-якому разі ТВО командира Військової частини НОМЕР_1 самовільно не віддавав і не міг віддати подібного наказу. Віддання такого наказу може бути можливим лише на виконання наказу командування вищої ланки відповідно до зазначеної правової норми.

Натомість позивач не позбавлений права звернутися із запитом щодо подібного рішення Головнокомандувача ЗСУ для визначення належного відповідача. Однак, цим правом він скористався, що призвело до передчасного виникнення цього судового провадження як такого.

Позивач обґрунтовує свої вимоги посиланням на статтю 20 Закону України «Про основи національного спротиву» у редакції, яка була чинною на момент видання оскаржуваного наказу. Проте, відповідно до статті 6 Закону України «Про Збройні Сили України» та частини 2 статті 20 Закону України «Про основи національного спротиву», визначення місця постійної чи тимчасової дислокації не входить до компетенції відповідача. Рішення щодо зміни дислокації військової частини приймається військовим керівництвом держави.

Щодо твердження про недоведення належним чином спірного наказу до позивача, відповідач вважає його безпідставним, і зі змістом наказу позивач є цілком обізнаний, адже чинне законодавство, особливо в період дії воєнного стану дозволяє доведення змісту наказу/ів до особового складу усно або письмово. Відтак, позивач був належним чином ознайомлений зі змістом наказу, що підтверджується відповідними обставинами справи. Окрім того, відсутні докази того, що позивач звертався до командира чи інших посадових осіб з проханням уточнити зміст або умови виконання наказу. Якби у позивача дійсно виникли сумніви щодо його суті, він мав би вжити відповідних заходів для отримання роз`яснень. Однак жодних підтверджень таких звернень у матеріалах справи немає, що свідчить про його обізнаність із наказом.

У позовній заяві позивач робить посилання на статті 60 Конституції України та зазначає, що ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази.

Поняття злочину (кримінального правопорушення) наведене у Кримінальному кодексі України. Зміст наказу не містить злочинного діяння, яке б можна було визначити за КК України, а тому подібна позиція позивача є цілком безпідставною.

З урахуванням вказаного Військова частина НОМЕР_1 просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) з 28 лютого 2022 року призваний на військову службу за мобілізацією, його призначено на посаду стрільця 1 відділення 3 взводу 4 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 та зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення, з 28 лютого 2022 року по 26 травня 2022 року проходив військову службу у відповідача, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_5 від 21 квітня 2022 року, довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 03 березня 2025 року № 717, випискою з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 лютого 2022 року № 5.

Наприкінці квітня початку травня 2022 року підрозділ, в якому проходив військову службу позивач, було переміщено у м. Костянтинівка Донецької області.

З описової та мотивувальної частин рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 року у справі № 280/4954/22 за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Кушнір Валерій Володимирович, до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2023 року у справі № 280/4952/22 за позовом ОСОБА_4 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання наказу протиправним і рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року у справі № 280/4953/22 за позовом ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Кушнір Валерій Володимирович, до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, слідує, що судом установлено наведені нижче обставини, які відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом:

«Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира НОМЕР_2 окремого батальйону полковника ОСОБА_6 від 01 травня 2022 року № 1, крім іншого, підрозділу, в якому проходив службу позивач, - 4 стрілецькій роті ВЧ НОМЕР_1 наказано перебувати в оперативному резерві на найбільш ймовірному напрямку наступу противника, командиру цього підрозділу визначене місце зосередження.

Зазначений наказ було доведено особовому складу батальйону в частинах, які їх стосуються, під час шикування на території тимчасового розташування ВЧ НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 .»

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжувався та є чинним на теперішній час.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що орган державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частинами третьою і четвертою статті 2 Закону № 2232-ХІІ визначено, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною шостою статті 2 Закону № 2232-ХІІ визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

У силу положень статті 3 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1934-ХІІ «Про Збройні Сили України» Сили територіальної оборони складають окремий рід сил Збройних Сил України.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про Збройні Сили України» органи військового управління, з`єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації Збройних Сил України дислокуються на території держави або тимчасово за її межами відповідно до завдань оборони, стратегічного плану застосування і завдань Збройних Сил України з урахуванням військово-адміністративного поділу території України та соціально-економічних умов районів дислокації.

План дислокації Збройних Сил України розробляється Генеральним штабом Збройних Сил України, узгоджується Міністерством оборони України з Кабінетом Міністрів України і затверджується Президентом України.

Передислокація військових частин, а також військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України до рівня з`єднання здійснюється за рішенням Міністерства оборони України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, а з`єднань за рішенням Президента України.

За положеннями статті 20 Закону України від 16 липня 2021 року № 1702-ІХ «Про основи національного спротиву» (далі Закон № 1702-ІХ, у редакції, яка була чинною станом на дату видання оскаржуваного наказу) виконання завдань територіальної оборони здійснюється поза районами ведення воєнних (бойових) дій.

З метою нарощування сил і засобів для стабілізації обстановки, а також у випадку визначення відповідної зони територіальної оборони районом ведення воєнних (бойових) дій, військові частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України за рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України можуть залучатися до виконання завдань територіальної оборони поза межами своєї зони територіальної оборони.

Позивач, в обґрунтування своїх вимог посилається саме на статтю 20 Закону № 1702-ІХ, у редакції, яка була чинною станом на дату видання оскаржуваного наказу.

Суд зазначає, що позивачем в цьому позові не оскаржується рішення щодо зміни місця дислокації військової частини відповідача (чи її окремих підрозділів), а в силу вимог статті 6 Закону України «Про Збройні Сили України» та частини другої статті 20 Закону № 1702-ІХ визначення місця постійної чи тимчасової дислокації не входить до компетенції відповідача (рішення щодо зміни дислокації військової частини приймається військовим керівництвом держави).

Суд зазначає, що доказів того, що саме оскаржуваним наказом військова частина була переміщена з місця постійної дислокації до району ведення бойових дій матеріали справи не містять.

Також зі змісту частини другої статті 20 Закону № 1702-ІХ вбачається, що військові частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України можуть залучатися до виконання завдань територіальної оборони поза межами своєї зони територіальної оборони з метою, зокрема, нарощування сил і засобів для стабілізації обстановки.

Крім того, за визначенням, наведеним у пункті 1 частини першої статті 1 Закону № 11702-ІХ, доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України це громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України.

Суд зазначає, що позивач не має статусу добровольця Сил територіальної оборони Збройних Сил України, оскільки його зараховано до проходження військової служби за мобілізацією, а не на добровільній основі, тобто позивач має статус військовослужбовця Збройних Сил України.

Відповідно на нього поширюються всі обов`язки військової служби, визначені законодавством України, у тому числі виконання наказів командира (зокрема, Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV).

Відповідно до статті 9 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХІV, військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Статті 11, 13, 16, 17 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХІV, містять наступні положення.

Необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Суд зазначає, що доказів того, що підрозділ, в якому проходив службу позивач, залучався до виконання бойових завдань, матеріали справи не містять. З оскаржуваного наказу вбачається, що 4 стрілецькій роті було доручено перебувати в оперативному резерві, а не виконувати бойове завдання утримувати оборону певного рубежу. А з наданої відповідачем інформації вбачається, що 01-02 травня 2022 року підрозділ, в якому проходив службу позивач (1 відділення 2 взводу 4 стрілецької роти НОМЕР_2 окремого батальйону територіальної оборони), до виконання бойових завдань не залучалось.

За положеннями частини третьої статті 3 Закону № 1702-ІХ завданнями територіальної оборони є: 1) своєчасне реагування та вжиття необхідних заходів щодо оборони території та захисту населення на визначеній місцевості до моменту розгортання в межах такої території угруповання військ (сил) або/чи угруповання об`єднаних сил, призначених для ведення воєнних (бойових) дій з відсічі збройної агресії проти України; 2) участь у посиленні охорони та захисті державного кордону; 3) участь у захисті населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій, ліквідації наслідків ведення воєнних (бойових) дій; 4) участь у підготовці громадян України до національного спротиву; 5) участь у забезпеченні умов для безпечного функціонування органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування та органів військового управління; 6) участь в охороні та обороні важливих об`єктів і комунікацій, інших критично важливих об`єктів інфраструктури, визначених Кабінетом Міністрів України, та об`єктів обласного, районного, сільського, селищного, міського значення, районного у містах рад, сільських, селищних, порушення функціонування та виведення з ладу яких становлять загрозу для життєдіяльності населення; 7) забезпечення умов для стратегічного (оперативного) розгортання військ (сил) або їх перегрупування; 8) участь у здійсненні заходів щодо тимчасової заборони або обмеження руху транспортних засобів і пішоходів поблизу та в межах зон/районів надзвичайних ситуацій та/або ведення воєнних (бойових) дій; 9) участь у забезпеченні заходів громадської безпеки і порядку в населених пунктах; 10) участь у запровадженні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану в разі його введення на всій території України або в окремих її місцевостях; 11) участь у боротьбі з диверсійно-розвідувальними силами, іншими збройними формуваннями агресора (противника) та не передбаченими законами України воєнізованими або збройними формуваннями; 12) участь в інформаційних заходах, спрямованих на підвище

З указаного вбачається, що оскаржуваний наказ виданий відповідно до завдань територіальної оборони, визначених у пунктах 1, 7, 10, 11 частини третьої статті 3 Закону № 1702-ІХ.

Доводи представника позивача, якими він обґрунтовував позовні вимоги, не знайшли підтвердження під час судового розгляду справи та спростовуються матеріалами справи.

Вказане свідчить, що спірний наказ в оскаржуваній частині прийнятий у відповідності до вимог чинного на час його прийняття законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його протиправним та скасування.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окремий батальйон територіальної оборони НОМЕР_3 окремої бригади територіальної оборони) (ідентифікаційний код НОМЕР_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) про визнання незаконним та скасування наказу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.В. Кисіль