Справа № 460/4437/24
Суддя: О.В. Поліщук
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

14 квітня 2025 року м. Рівне №460/4437/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Поліщук О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - відповідач-2), про:

визнання протиправним та скасування рішення відповідача-2 від 23.01.2024 № 780 про відмову у призначенні пенсії позивачу за віком відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV;

зобов`язання відповідача-1 та відповідача-2 зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 25.12.1989 по 23.10.1991, з 03.01.2000 по 09.03.2005 та призначити пенсію за віком з 13.01.2024.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН.

За змістом позовної заяви вимоги позивача ґрунтуються на тому, що в січні 2024 року, в межах тримісячного строку з дня досягнення пенсійного віку, він звернувся до відповідач-1 із заявою про призначення пенсії за віком за нормами Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV. Заява позивача за принципом екстериторіальності була скерована для розгляду по суті до відповідача-2. За наслідками розгляду заяви позивача про призначення пенсії відповідачем-2 прийнято спірне рішення від 23.01.2024 № 80, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу обсягом 31 рік. Зокрема, до страхового стажу позивача на підставі записів у його трудовій книжці не зараховано період трудової діяльності з 25.12.1989 по 23.10.1991, оскільки відповідні записи не містять відомостей про рік винесення наказу, на підставі якого позивача прийнято на роботу, а також період з 03.01.2000 по 09.03.2005, позаяк, у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату внесків за позивача за вказаний період. Такі дії пенсійного органу позивач вважає протиправними, оскільки обов`язок щодо організації ведення та заповнення трудових книжок покладається на роботодавця і найманий працівник не може нести негативні наслідки у разі неналежного виконання роботодавцем такого обов`язку. В свою чергу, обов`язок щодо своєчасної сплати страхових внесків також покладено на роботодавця, а тому їх несплата протягом періоду роботи з 03.01.2000 по 09.03.2005 не має позбавляти позивача права на зарахування таких періодів до страхового стажу. З огляду на вказане, позивач стверджує, що набутий ним страховий стаж становить понад 31 рік, у зв`язку з чим спірне рішення відповідача-2 про відмову в призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню, а тому просить позов задовольнити в повному обсязі.

09.05.2024 через відділ документального забезпечення (канцелярію) суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач-2 заперечує щодо задоволення позовних вимог та зазначає, що позивачу відмовлено в призначенні пенсії відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 31 рік. Відповідно до наданих документів підтверджено набуття позивачем страхового стажу 28 років 02 місяці 26 днів. Водночас, на підставі наданих документів до страхового стажу позивача не зараховані періоди: з 25.12.1989 по 23.10.1991, оскільки записи у трудовій книжці позивача за названий період не містять відомостей про рік винесення наказу про прийняття на роботу; з 03.01.2000 по 09.03.2005, оскільки відсутні дані ОК-5. З огляду на вказане, просить відмовити в задоволенні позову повністю.

01.07.2024 через відділ документального забезпечення (канцелярію) суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач-1 заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав, аналогічних наведеним у відзиві відповідача-2. Додатково відповідач-1 зазначив, що з огляду на застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальності, в межах спірних правовідносин він не здійснював розгляд заяви позивача, не приймав рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому в даному випадку відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього судовим рішенням обов`язку щодо зобов`язання вчинити дії. Відтак, відповідач-1 просить відмовити в задоволенні позову повністю.

ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Інших заяв та клопотань, які мають значення для вирішення спору до суду не надходило.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою суду від 29.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ ПРАВОВІДНОСИН.

Розглянувши матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, судом встановлено наступне.

17.01.2024 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком за нормами Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV.

На підставі пункту 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, за принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії від 17.01.2024 направлено для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.

23.01.2024 відповідачем-2 прийнято рішення № 780, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Таку відмову, як слідує зі змісту оскаржуваного рішення, пенсійний орган обґрунтовує відсутністю у позивача необхідного страхового стажу обсягом не менше 31 року. Так, за наслідками опрацювання поданих позивачем документів відповідач-2 встановив, що страховий стаж останнього становить 28 років 02 місяці 26 днів. Водночас, до страхового стажу не зараховані періоди роботи, згідно з записами у трудовій книжки від 21.07.1982 НОМЕР_1 , з 25.12.1989 по 23.10.1991, оскільки не вбачається рік в наказі про прийняття; з 03.01.2000 по 09.03.2005, оскільки відсутні дані в ОК-5.

Позивач, не погоджуючись з рішенням про відмову в призначенні пенсії, діями щодо незарахування спірних періодів трудової діяльності до страхового стажу та, відповідно, вважаючи такі рішення і дії протиправними, звернувся до суду з цим позовом.

ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ВИСНОВКИ СУДУ.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Суд зауважує, що з огляду на предмет спору та зміст спірних правовідносин, ключовим питанням у цій справі є набуття позивачем страхового стажу достатнього для призначення пенсії за віком за нормами статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Вирішуючи вказане питання, суд виходить з такого.

З 01.04.1992 введено в дію в повному обсязі Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII). Згідно з Преамбулою, цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій; Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих; Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

З 01.01.2004 набрав чинності Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV). Згідно з Преамбулою, цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За правилами частини першої статті 26 Закону № 1058-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року, - не менше 31 рік.

Відтак, приписи статті 26 Закону № 1058-IV пов`язують набуття особою права на призначення пенсії за віком з досягненням такою особою відповідного пенсійного віку та наявністю у неї необхідного страхового стажу.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Також, частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, суд констатує, що до страхового стажу зараховується період трудової діяльності особи, протягом якого вона підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.

При цьому, оскільки спірні періоди трудової діяльності, які позивач просить зарахувати до страхового стажу, частково існували до набрання чинності Законом № 1058-IV, то такі мають зараховуватись до страхового стажу в порядку та на умовах, визначених Законом № 1788-XII, що був чинним на той момент.

Згідно з пунктом "а" статті 3 Закону № 1788-XII (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом:

особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, гіг-спеціалісти, які залучені резидентами Дія Сіті за гіг-контрактами відповідно до Закону України "Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні", - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Крім того, пунктом "а" частини третьої статті 56 Закону № 1788-XII визначено, що до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

При цьому, статтею 62 Закону № 1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Порядок № 637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Також, пунктом 2 Порядку № 637 встановлено, що у разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Аналіз вказаних вище норм права дає суду підстави для висновку про те, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж, набутий до 01.01.2004, є трудова книжка особи. При цьому, лише у разі відсутності в особи трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів чи показань свідків.

Зі змісту оскаржуваного рішення від 23.01.2024 № 780 слідує, що відповідач-2 на підставі трудової книжки позивача не зарахував до страхового стажу такі періоди трудової діяльності, зокрема:

з 25.12.1989 по 23.10.1991, оскільки відповідні записи не містять відомостей про рік винесення наказу про прийняття позивача на роботу;

з 03.01.2000 по 09.03.2005, оскільки відсутні дані в ОК-5.

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 (дата заповнення 21.07.1982), позивач працював:

у період з 25.12.1989 по 23.10.1991 (01 рік 09 місяців 28 днів) на посаді швачки 2 розряду у військовій частині НОМЕР_2 (записи №№ 5, 6);

у період з 03.01.2000 по 09.03.2005 (05 років 02 місяці 06 днів) на посаді продавця у приватного підприємця ОСОБА_2 (записи №№ 12, 13).

При цьому, суд погоджується з доводами відповідача-2 про те, що записи у трудовій книжці позивача про період роботи з 25.12.1989 по 23.10.1991 містять недоліки.

Однак, з даного приводу суд зазначає, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії (відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постановах від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16) та від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а).

Так, у період з 25.12.1989 по 23.10.1991 порядок ведення трудових книжок визначала Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена Постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162 (далі - Інструкція № 162).

Пунктом 1.1 Інструкції № 162 було встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 2.2. Інструкції № 162 було передбачено, що заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності працівника пізніше тижневого терміну від часу прийому на роботу.

У трудову книжку вносяться, зокрема:

відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність;

відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Відповідно до пункту 2.3. Інструкції № 162, всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виробляються арабськими цифрами (число та місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, пір`яною або кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору.

Згідно з пунктом 4.1. Інструкції № 162, при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Також пунктом 1.4. Інструкції № 162 було передбачено, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 6 вересня 1973 р. № 656 "Про трудові книжки робітників і службовців" (СП СРСР, 1973 № 21, ст. 115) та цією Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників і службовців" (далі - Постанова № 656), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців. Трудові книжки ведуться усім робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державного соціального страхування.

На осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться лише за місцем основної роботи.

Також, пункт 13 Постанови № 656 визначав, що при звільненні робітника чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, організації, засвідчуються підписом керівника підприємства, установи, організації або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою.

При цьому, пункт 18 Постанови № 656 встановлював, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберіганні та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, яка призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Відтак, за загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Водночас, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення такого працівника конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.

Саме такий правовий висновок був сформований Верховним Судом у постанові від 30.09.2021 у справі № 300/860/17 і суд не має підстав не погодитись із запропонованим підходом.

Суд звертає увагу, що записи №№ 6, 5 у трудовій книжці позивача дійсно містять лише часткові відомості про рік винесення наказу про прийняття позивача на роботу (зазначено лише одну цифру - "8").

Однак, такі записи виконані акуратно (не містять виправлень), містять решту відомостей про розпорядчі документи, на підставі яких зроблені такі записи, засвідчені підписом керівника (уповноваженої особи) підприємства та на основі їх можна чітко встановити межі періоду трудової діяльності позивача, посаду яку він займав та назву місця роботи (підприємства).

Таким чином, на думку суду, описаний вище недолік в заповненні трудової книжки позивача не є критичним та таким, що унеможливлює зарахування періоду роботи з 25.12.1989 по 23.10.1991 до страхового стажу позивача на підставі відповідних записів у трудовій книжці.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку про те, що відповідач-2 безпідставно не зарахував до страхового стажу позивача період роботи з 25.12.1989 по 23.10.1991 на підставі записів №№ 5, 6 у його трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 21.07.1982).

Щодо записів №№ 12, 13 у трудовій книжці позивача про період роботи на посаді продавця у приватного підприємця ОСОБА_2 з 03.01.2000 по 09.03.2005, то суд зазначає наступне.

Суд повторює, що згідно з пунктом 1 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.

Аналіз змісту вказаної норми права дозволяє прийти до висновку про те, що до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування обчислення страхового стажу здійснювалося на підставі трудової книжки, а за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній - на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання та архівними установами.

Більше того, такі документи (трудова книжка та документи, видані за місцем роботи, служби, навчання та архівними установами) є підставою для внесення відомостей про трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 01.01.2004, до частини персональної електронної облікової картки застрахованої особи в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

В свою чергу, досліджуючи питання щодо моменту впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, суд встановив таке.

З метою створення організаційних передумов, проведення підготовчих робіт та вирішення першочергових завдань, пов`язаних із реформуванням системи пенсійного забезпечення, Указом Президента України від 04.05.1998 № 401/98 "Про заходи щодо впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування" (далі - Указ № 401/98) доручено Кабінету Міністрів України у місячний строк:

розробити і затвердити комплекс заходів щодо поетапного впровадження, протягом 1998-2000 років, у Пенсійному фонді України автоматизованого персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування та передбачити їх фінансування в межах бюджету цього Фонду на 1998-2000 роки;

підготувати і затвердити Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування.

На виконання Указу Президента України від 04.05.1998 № 401/98, Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 04.06.1998 № 794 "Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування" (далі - Постанова № 794), пунктом 1 якої затверджено Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (додається).

Згідно з пунктом 2 Постанови № 794, Уряд доручив Пенсійному фонду разом із Міністерством праці та соціальної політики, Міністерством фінансів та Державною податковою адміністрацією забезпечити з 1 жовтня 1998 року впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

В свою чергу, пунктом 3 Постанови № 794 (в редакції змін, внесених Постановою Кабінету Міністрів України від 16.11.2001 № 1498) установлено, що починаючи з 1 липня 2002 року обчислення пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" здійснюється із заробітку особи за період роботи після 1 липня 2000 року за даними системи персоніфікованого обліку.

Аналіз змісту положень Указу № 401/98 та Постанови № 794 дозволяє прийти до висновку про те, що персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування було впроваджено в Україні з 01.07.2000.

Відтак, до 01.07.2000 обчислення страхового стажу здійснюється на підставі трудової книжки, а з 01.07.2000 на підставі трудової книжки з урахуванням персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як встановлено судом, відповідно до записів №№ 12, 13 у трудовій книжці позивача, у період з 03.01.2000 по 09.03.2005 він працював на посаді продавця у приватного підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за трудовим договором № 31 від 01.01.2000, зареєстрованим у Гощанському управлінні Рівненської філії Рівненського обласного центру зайнятості.

Суд звертає увагу, що записи №№ 12, 13 у трудовій книжці позивача про роботу у підприємця ОСОБА_2 виконані акуратно (не містять виправлень, підтирань, закреслень тощо), місять відомості про розпорядчі документи, на підставі яких зроблені такі записи, засвідчені підписом, печаткою підприємця та на основі їх можна чітко встановити межі періоду трудової діяльності позивача і посаду, яку він займав.

Більше того, такі записи додатково засвідченні підписом уповноваженої особи та печаткою Рівненського обласного центру зайнятості.

Також, судом встановлено, що копія вказаного вище трудового договору № 31 від 01.01.2000 була надана відповідачу-2 для вирішення питання щодо призначення пенсії позивачу.

Отже, достовірність записів №№ 12, 13 у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (дата заповнення 21.07.1982) не викликає сумнівів, а тому твердження відповідача-2, висловлене в спірному рішенні про відмову в призначенні пенсії, про доцільність підтвердження такого періоду роботи додатковими документами є безпідставним та необґрунтованим.

Відтак, суд приходить до висновку про те, що період роботи позивача у підприємця ОСОБА_2 з 03.01.2000 по 30.06.2000 (до моменту впровадження персоніфікованого обліку) мав бути зарахований до його страхового стажу виключно на підставі записів №№ 12, 13 у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 21.07.1982), а тому позовні вимоги у такій частині належить задовольнити.

Щодо решти періоду роботи позивача у приватного підприємця ОСОБА_2 з 01.07.2000 по 09.03.2005, то суд зауважує, що за загальним правилом несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.

Тотожна правова позиція була висловлена Верховним судом у постановах від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16), від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а та від 20.03.2019 у справі № 688/947/17.

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, наявність в розпорядженні пенсійного органу відомостей про часткову сплату страхових внесків протягом спірного періоду не позбавляє особу права на зарахування усього такого періоду до страхового стажу. Так, предметом судового розгляду колегією суддів касаційної інстанції у справі 490/12392/16-а були подібні спірні правовідносини та стосувалися зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи на підприємстві з 03.05.1996 по 08.06.2001. Колегія суддів встановила, що протягом спірного періоду роботи позивача підприємство частково сплатило страхові внески, а саме у березні 1996 року та у вересні-листопаді 1996 року. Разом з тим, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів констатувала, що внаслідок невиконання підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві з 03.05.1996 по 08.06.2001, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Відтак, постановою Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а скасовано постанову Одеського апеляційного адміністративного від 22.11.2017 та залишено в силі постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.06.2017, якою пенсійний орган було зобов`язано зарахувати до страхового стажу позивача увесь період роботи на підприємстві з 03.05.1996 по 08.06.2001.

За наведеного, суд приходить до висновку про те, що часткова сплата страхувальником страхових внесків, так само як взагалі не сплата страхових внесків, не може нівелювати право працівника на включення відповідного періоду роботи до страхового стажу в повному обсязі.

Таким чином, суд констатує, що позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи з 01.07.2000 по 09.03.2005 до страхового стажу за порушення, вчинене приватним підприємцем ОСОБА_2 , оскільки згідно з Законом № 1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе страхувальник.

Отже, вимоги позивача в частині зобов`язання зарахувати до страхового стажу періоду роботи з 01.07.2000 по 09.03.2005 також є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Підсумовуючи вищенаведене в його сукупності, суд приходить до наступних висновків.

На момент звернення за призначенням пенсії позивач досягнув віку 60 років.

Крім того, частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV передбачено, що на момент досягнення віку 60 років страховий стаж позивача має становити не менше 31 року.

За змістом оскаржуваного рішення від 23.01.2024 № 780, відповідачем-2 визнаються обставини щодо наявності у позивача страхового стражу обсягом 28 років 02 місяці 26 днів без урахування спірних періодів трудової діяльності.

В ході судового розгляду суд встановив, що відповідач-2 безпідставно не зарахував до страхового стажу позивача періоди роботи з 25.12.1989 по 23.10.1991, з 03.01.2000 по 09.03.2005, що в сукупності складає 07 років 00 місяців 06 днів.

Відтак, наданими позивачем для призначення пенсії документами підтверджується набуття останнім страхового стажу понад 35 років.

Таким чином, суд констатує, що позивач звернувся за призначення пенсії у межах трьох місяців після досягнення пенсійного віку (60 років) та мав страховий стаж понад 35 років, а тому у відповідності до частини першої статті 26 Закону № 1058-IV у відповідача-2 не було підстав для відмови у призначенні пенсії, у зв`язку з чим рішення від 23.01.2024 № 780 є протиправним та підлягає скасуванню.

За правилами пункту 1 частини першої статті 45 № 1058-IV, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Пенсійного віку - 60 років, позивач досягнув ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому саме з 13.01.2024 йому має бути призначено пенсію.

Крім того, в ході розгляду суд встановив, що саме відповідач-2 безпідставно не зарахував спірні періоди до страхового стажу позивача та, як наслідок, прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії.

З огляду на вказане, саме відповідача-2 необхідно зобов`язати зарахувати спірні періоди роботи до страхового стажу позивача та прийняти рішення про призначення пенсії останньому.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.02.2024 у справі № 500/1216/23, у якій колегія суддів дійшла висновку про те, що дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії.

За наведених обставин, підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача-1 вчинити такі (зарахувати стаж та призначити пенсію) відсутні.

Частинами першою, другою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

За приписами частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що встановлені у справі обставини частково підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак позовну заяву належить задовольнити частково.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Так, за подання даного адміністративного позову сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн, відтак за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2, як суб`єкта владних повноважень, що прийняв рішення, яким були порушенні права та інтереси позивача, слід стягнути на користь останнього витрати зі сплати судового збору в розмірі 605,60 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про відмову у призначенні пенсії від 23.01.2024 № 780.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди трудової діяльності з 25.12.1989 по 23.10.1991, з 03.01.2000 по 09.03.2005 на підставі записів у її трудовій книжці серії НОМЕР_1 (дата заповнення 21.07.1982).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити призначення пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, починаючи з 13.01.2024.

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області суму судового збору в розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять грн, 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 14.04.2025.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 );

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028; код ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076);

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, буд. 34, м. Полтава, Полтавська обл., 36014; код ЄДРПОУ/РНОКПП 13967927).

Суддя Ольга ПОЛІЩУК