Справа № 703/6123/24
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 703/6123/24 Суддя (судді) першої інстанції: Биченко І.Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Ганечко О.М.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області та поліцейського Олександрійського районного відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області Щудяка Романа Костянтиновича про визнання протиправними дій поліцейського та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області та поліцейського Олександрійського районного відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області Щудяка Романа Костянтиновича, в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА №3408553 від 04.11.2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною другою ст. 122 КУпАП.

Позов обґрунтовано тим, що правопорушення він не вчиняв та зазначив, що під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності представником поліції було надано йому для огляду запис із відеореєстратора службового автомобіля поліції, з якого однозначно не вбачалось порушенням ним будь-яких правил дорожнього руху, а було відображено жовтий сигнал світлофора для руху автомобілів у напрямку, попутному із напрямком автомобіля поліції.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року постанову поліцейського Олександрійського районного відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області Щудяка Романа Костянтиновича серії ЕНА №3408553 від 04.11.2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною другою ст. 122 КУпАП та накладення на нього 510 грн штрафу залишено без змін, а позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області та поліцейського Олександрійського районного відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області Щудяка Романа Костянтиновича про визнання протиправними дій поліцейського та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - без задоволення.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що згідно запису із нагрудної камери, який є єдиним доказом відповідно до оскаржуваної постанови серії ЕНА №3408553 від 04.11.2024 вбачається, що такий запис не має жодного відношення до події, яка відбулася за участі позивача, оскільки на відео відображено інший автомобіль та іншу особу.

На думку апелянта, посилаючись на досліджуваний невідомий відеозапис суд першої інстанції без будь-яких інструментально підтверджених вимірів та за відсутності відображення подій на відеозаписі констатував наявність відомостей, які не могли бути відображені на вказаному записі, що вказує на протиправність оскаржуваної постанови.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено про те, що на виконання вимог ст.283 КУпАП оскаржувана постанова серії ЕНА № 3408553 від 04.11.2024 містить всі вимоги, визначені КУпАП, та згідно графи 7 «До постанови додаються», зазначено технічний засіб, на який здійснювалася відео фіксація.

До того ж, як зазначає відповідач, притягнення позивача до відповідальності за порушення ним правил дорожнього руху, а саме: проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства, та оскаржувана постанова винесена уповноваженою особою, яка мала право розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, поліцейським Олександрійського районного відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області капралом поліції Щудяком Р.К. винесено постанову серії ЕНА №3408553 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною другою ст. 122 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді 510 грн. штрафу.

Підставою для винесення вказаної постанови слугувало те, що позивач 04.11.2024 близько 12:54:45 в м. Олександрія, керуючи автомобілем «Мерседес», номерний знак НОМЕР_1 , проїхав перехрестя вулиць 6-го Грудня та Гетьмана Мазепи на заборонений жовтий сигнал світлофора, чим порушив п. 8.7.3 «ґ» Правил дорожнього руху України.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки при прийнятті оскарженої постанови у справі про адміністративне правопорушення, якою на позивача накладено штраф у розмірі 510 грн., поліцейський Олександрійського районного відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області Щудяк Р.К. діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені КУпАП, що cвідчить про необгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Згідно статті 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

Відповідно до п. 1.1 Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Пунктом 1.3 вказаних Правил закріплено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Згідно п. 1.9 Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п.8.7.3 «ґ» Правил дорожнього руху України сигнали світлофора мають такі значення: жовтий забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів.

Згідно з п.8.10 Правил дорожнього руху України у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.69 «STOP», якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.

У силу вимог пункту 8.11 Правил дорожнього руху України встановлено, що водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому пунктом 8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху.

Водій, який виїхав на перехрещення проїзних частин згідно із сигналом світлофора, що дозволяє рух, повинен виїхати у наміченому напрямку незалежно від сигналів світлофора на виїзді. Проте, якщо на перехрестях перед світлофорами на шляху руху водія є дорожня розмітка 1.12 (стоп-лінія) або дорожній знак 5.69 «STOP» він повинен керуватися сигналами кожного світлофора (п.16.8 Правил дорожнього руху України).

Частиною другою статті 122 КУпАП визначено, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Виходячи з наведених вище правових норм, у разі проїзду на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника настає адміністративна відповідальність у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У той же час, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів (п.1 статті 247 КУпАП).

Відповідно, стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Таким чином, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються, зокрема, показаннями технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, іншими визначеними законодавством доказами.

У відповідності до статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 вказаного Закону встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

У даному випадку, для підтвердження порушення позивачем пункту «ґ» 8.7.3 Правил дорожнього руху відповідач, відповідно до статті 251 КУпАП, мав би надати, зокрема, відеозапис події, із відповідною фіксацією вчиненого правопорушення тощо.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 08.05.2019 у справі №338/126/17.

У свою чергу, застосування органами, підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції автоматичної фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, доступ до відеозаписів працівників поліції та інших осіб, порядок зберігання, видачу та приймання технічних приладів і технічних засобів, а також зберігання, видалення та використання інформації, отриманої з цих приладів регулюється Інструкцією із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18 грудня 2018 року № 1026, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 11 січня 2019 року за № 28/32999 (далі - Інструкція № 1026).

Відповідно до п. 3 розділу І Інструкції № 1026 портативний відеореєстратор - пристрій, призначений для запису, зберігання та відтворення відеоінформації, технічні характеристики та особливості конструкції якого дають змогу закріпити його на форменому одязі поліцейського.

Згідно з п. 4 розділу ІІ Інструкції № 1026 під час здійснення повноважень поліцейськими портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях (ближче до плечового суглоба) так, щоб не створювати перешкод діям поліцейського. У випадках, пов`язаних з необхідністю якісної фіксації подій, поліцейські можуть тримати портативний відеореєстратор у руках. Дозволяється закріплення портативного відеореєстратора на екіпіруванні (шоломі) або зброї, якщо їх конструкцією передбачені відповідні кріплення.

За правилами частини другої ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку не виконано.

Наведена норма передбачає покладення на відповідача, як суб`єкта владних повноважень, тягаря доказування наявності складу адміністративного правопорушення у діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, яка у протилежному випадку вважається добросовісною.

Саме по собі описання адміністративного правопорушення у оскаржуваній постанові не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.08.2019 у справі № 712/12830/16-а та від 26.04.2018 у справі № 338/1/17.

З матеріалів справи вбачається, що поліцейським Олександрійського районного відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області капралом поліції Щудяком Р.К. винесено постанову серії ЕНА №3408553 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною другою ст. 122 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді 510 грн. штрафу.

Підставою для винесення вказаної постанови слугувало те, що позивач 04.11.2024 близько 12:54:45 в м. Олександрія, керуючи автомобілем «Мерседес», номерний знак НОМЕР_1 , проїхав перехрестя вулиць 6-го Грудня та Гетьмана Мазепи на заборонений жовтий сигнал світлофора, чим порушив Правил дорожнього руху України.

На підтвердження факту вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП відповідачем відеозапис з патрульного автомобіля поліцейського, на якому відображено порушення позивачем п. 8.7.3 «ґ» Правил дорожнього руху України, що відображено в оскаржуваній постанові серії ЕНА № 3408553 від 04.11.2024.

Так, на вказаному відеозаписі відображено два світлофори - прямо та зліва по відношенню до патрульного автомобіля.

Враховуючи, що позивач рухався перпендикулярно до автомобіля працівників поліції, для нього був обов`язковий сигнал світлофора, що на відео зображений ліворуч до патрульного автомобіля.

У свою чергу, зелений сигнал світлофора почав мигати ще до того, як автомобіль «Мерседес», номерний знак НОМЕР_1 , наблизився до перехрестя, а потім змінив колір на жовтий.

Водночас, водій вказаного автомобіля не зупинився та здійснив проїзд перехрестя на жовтий сигнал світлофора, збільшуючи швидкість руху транспортного засобу для проїзду перехрестя, незважаючи на наявність інших учасників дорожнього руху на цьому перехресті.

Однак, як вірно зауважено судом першої інстанції, позивач зобов`язаний був на мигаючому зеленому сигналі світлофору зменшити швидкість, оскільки зелений миготливий дозволяє рух, але інформує про те, що незабаром буде ввімкнена сигнал, який забороняє рух, та здійснити повільне гальмування і зупинитися на жовтий сигнал світлофору на стоп-лінії, щоб уникнути можливого зіткнення з іншими учасниками дорожнього руху.

Доводи скаржника про те, що вказаний відеозапис не може бути належним доказом на підтвердження його вини, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки спірна постанова містить посилання на вказаний відеозапис, на підставі яких поліцейським зроблено висновок про вчинення позивачем інкримінованого позивачу правопорушення.

При цьому, за результатами дослідження зазначеного відеозапису суд дійшов висновку про його відповідність як доказу критеріям належності, допустимості та достовірності, визначеними статтями 72-74 КАС України.

Посилання позивача на те, що п. 8.7.3 «ґ» Правил дорожнього руху не передбачає заборону проїзду на жовтий сигнал світлофора, а лише вказує про значення вказаного сигналу світлофору про заборону руху і зміну сигналу на наступний колегія суддів оцінює критично, з огляду на намір позивача уникнути адміністративної відповідальності, оскільки в матеріалах справи відсутні докази наявності виняткових обставин, які б надавали позивачу право здійснити такий проїзд.

Таким чином, оскільки суть адміністративного правопорушення, вчиненого позивачем, підтверджується належними та допустимими доказами, що свідчить про відсутність підстав для визнання постанови про адміністративне правопорушення щодо позивача за вчинення адміністративного правопорушення неправомірною.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Сама незгода позивача щодо його притягнення до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 122 КУпАП не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення від адміністративної відповідальності.

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбачених частиною другою статті 122 КУпАП.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини в справі «O'Halloran and Francis v. the United Kingdom» будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Тобто, водій при керуванні автомобілем зобов`язаний, в першу чергу, дотримуватись вимог Правил дорожнього руху України.

Вказане у сукупності з урахуванням всіх зібраних матеріалів, в достатній мірі підтверджує наявність в діях позивача ознак адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статтею 122 КУпАП.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 246, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321 КАС України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко