Справа № 160/34896/24
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Горбалінського В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання наказу та рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії
31.12.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 №201 від 15.07.2024 в частині зняття ОСОБА_1 з усіх видів грошового забезпечення з 15.07.2024 року;
- зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_2 внести зміни у відповідні накази щодо постановки стрільця 3 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_4 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 на всі види грошового забезпечення з 15.07.2024 року;
- визнати протиправним і скасувати рішення командира Військової частини НОМЕР_2 від 20.09.2024 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі рапорту і приписів підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказ командира військової частини НОМЕР_2 №201 від 15.07.2024 прийнято передчасно, без дотримання положень ч.2 ст.24 Закону № 2232-XII та Порядку №260, а тому наказ командира військової частини НОМЕР_2 №201 від 15.07.2024, в частині зняття ОСОБА_1 з усіх видів грошового забезпечення з 15.07.2024, є протиправним та підлягає скасуванню.
Окрім того, позивачем зазначено, що дискримінаційна зміна приписів підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону не могла позбавити і не позбавила ОСОБА_1 , як неповнорідного брата ОСОБА_2 , права на звільнення з військової служби, яке останній хоче реалізовувати на підставі власного бажання.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.01.2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
03.02.2025 року представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування відзиву зазначено, що кожному військовослужбовцю військової частини НОМЕР_2 , у тому числі солдату ОСОБА_1 , забезпечено право із службових та особистих питань звернутися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника. Військова частина НОМЕР_2 зазначає, що рапорт солдата ОСОБА_1 від 10.09.2024 про звільнення, копія якого надійшла від Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » засобами електронного зв`язку, подано з порушенням підпорядкованості (не по команді) та без долучення оригіналів (або належним чином посвідчених копій) документів, що підтверджують підстави для звільнення. Для звільнення з військової служби за сімейними обставинами солдату ОСОБА_1 рекомендовано з`явитися до військової частини НОМЕР_2 , приступити до виконання службових обов`язків та подати по команді рапорт на звільнення разом з оригіналами або належним чином посвідченими копіями документів, що підтверджують підстави для звільнення.
Також, представником відповідача зазначено, що починаючи з 21.09.2023 по теперішній час позивач незаконно перебуває по за межами військової частини НОМЕР_2 , обов`язків військової служби не виконував та не виконує, а тому представник відповідача вважає, що наказ командира військової частини НОМЕР_2 №201 від 15.07.2024 про зняття ОСОБА_1 з усіх видів грошового забезпечення з 15.07.2024 року винесений на законних підставах, відтак виплата грошового забезпечення позивачу призупинена шляхом зняття його з усіх видів забезпечення військовою частиною НОМЕР_2 обґрунтовано.
07.02.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві, та зазначено, що відзив є законодавчо необґрунтованим та таким, що не спростовує доводів, викладених в позовній заяві, як підстави для задоволення позову.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію» ОСОБА_1 був призваний до військової служби у Збройних Силах України.
Відповідно до листа військової частини НОМЕР_5 , військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у: ??КНП КЛШМД м. Дніпро з 05.09.2022 по 07.09.2022 (запис згідно електронної бази даних по зоні відповідальності); ??КНП МЛШМД м.Кам`янське з 09.03.2023 по 31.03.2023, виписаний до в/ч (запис згідно електронної бази даних по зоні відповідальності); ??КНП "МБКЛ ім.М.Ф.Руднева" м.Дніпро з 10.04.2023 по 10.05.2023, виписаний до в/ч (запис згідно електронної бази даних по зоні відповідальності); ??КНП МЛШМД м.Кам`янське з 05.06.2023 по 09.06.2023, виписаний (запис згідно електронної бази даних по зоні відповідальності); КНП МЛШМД м.Кам`янське з 10.06.2023 по 13.07.2023, виписаний (запис згідно електронної бази даних по зоні відповідальності); КНП МЛШМД м.Кам`янське з 14.07.2023 по 21.09.2023, виписаний до в/ч (запис згідно електронної бази даних по зоні відповідальності).
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 15.07.2024 року №201, солдата ОСОБА_1 знято з усіх видів забезпечення з 14.07.2024 року, у зв`язку з самовільним залишенням військової частини.
18.09.2024 року ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_2 з рапортом про звільнення зі службу у зв`язку з загибеллю неповно рідного брата під час війни.
Листом військової частини НОМЕР_2 від 20.09.2024 року за №6851 надано відповідь на рапорт ОСОБА_1 від 18.09.2024 року, в якому зазначено наступне.
Рапорт солдата ОСОБА_1 від 10.09.2024 року про звільнення, копія якого надійшла від Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » засобами електронного зв`язку, подано з порушенням підпорядкованості (не по команді) та без долучення оригіналів (або належним чином посвідчених копій) документів, що підтверджують підстави для звільнення.
Солдат ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 .
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_6 від 15.02.2924 №201, солдата ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_6 , знято з усіх видів забезпечення з 14 липня 2024 року у зв`язку з самовільним залишенням військової частини.
Станом на 19.09.2024 солдат ОСОБА_1 , до місця розташування військової частини не повернувся, проводить час на власний розсуд.
Для звільнення з військової служби за сімейними обставинами солдату ОСОБА_1 рекомендовано з`явитися до військової частини НОМЕР_2 , приступити до виконання службових обов`язків та подати по команді рапорт на звільнення разом з оригіналами або належним чином посвідченими копіями документів, що підтверджують підстави для звільнення.
Військова частина НОМЕР_2 також зазначила, що підпунктом «г» п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено звільнення військовослужбовців з військової служби через сімейні обставини на таких підставах: якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану. ОСОБА_2 не є повнорідним братом солдата ОСОБА_1 , отже солдат ОСОБА_1 не має підстав для звільнення з військової служби з вищенаведених підстав.
25.09.2024 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі ч. 5 ст. 407 КК України, відповідно до яких встановлено, що в період з 08.09.2022 по 25.10.2022 військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 старший солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в умовах воєнного стану з метою ухилитися від військової служби самовільно залишив тимчасове розташування військової частини в АДРЕСА_3 .
Відтак, позивач не погоджуючись із рішенням та відмовою відповідача, звернувся до суду із даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного.
Щодо вимог позивача про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_2 №201 від 15.07.2024 в частині зняття ОСОБА_1 з усіх видів грошового забезпечення з 15.07.2024 року, суд зазначає про таке.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Приписами статті 24 названого Закону встановлено, що військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Аналіз наведеної норми дає можливість дійти висновку, що підставою для призупиняється військової служб є, зокрема, самовільне залишення військовослужбовцем військової частини або місця служби.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення.
Змістом оскаржуваного наказу командира військової частини НОМЕР_2 №201 від 15.07.2024 року, підтверджується, що внаслідок його прийняття визнано позивача таким, що самовільно залишив місце служби, у зв`язку з чим припинено позивачеві виплату грошового забезпечення з 14.07.2024 року.
Відповідно до пункту 15 розділу І Порядку № 260, грошове забезпечення не виплачується, зокрема, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.
Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Отже, наведеними правовими нормами держава гарантувала військовослужбовцям належне грошове забезпечення, водночас встановила для військовослужбовців й певну юридичну відповідальність у вигляді позбавлення грошових виплат у разі, в тому числі, самовільного залишення військовослужбовцем військової частини або місця служби (дезертирства).
Таке обмеження реалізується шляхом оголошення наказу командира військової частини.
Втім, суд звертає увагу, що винесення оскаржуваного наказу командира військової частини НОМЕР_2 №201 від 15.07.2024 року передувало внесенню відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі ч. 5 ст. 407 КК України про самовільне залишення тимчасового розташування військової частини ОСОБА_1 .
А тому, суд доходить висновку, що оскаржуваний наказ командира військової частини НОМЕР_2 №201 від 15.07.2024 року прийнято передчасно, без дотримання вимог чинного законодавства, а тому спірний наказ є необґрунтованим та протиправним.
Щодо вимог позивача про зобов`язання командира Військової частини НОМЕР_2 внести зміни у відповідні накази щодо постановки стрільця 3 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_4 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 на всі види грошового забезпечення з 15.07.2024 року, слід вказати, що у суду відсутні підстави вважати, що Військова частина НОМЕР_2 буде ухилятися від здійснення перерахунку виплат, з урахуванням скасованого наказу, та ухилятися від вчинення дій щодо відновлення порушених прав позивача, з урахуванням встановлених судом обставин та правових висновків щодо початку строку зупинення виплат, з підстав самовільного залишення тимчасового розташування військової частини ОСОБА_1 .
Щодо доводів представника позивача про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі рапорту і приписів підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд зазначає про таке.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
В подальшому указами Президента України воєнний стан продовжувався та на момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні триває.
Частиною 7 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пунктів 6, 7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення), початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Згідно п. 12 розділу І Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.
Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано п. 225 цього Положення, яким передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":
у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;
у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Стосовно порядку звільнення п. 233 Положення передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз. 3 п. 241 Положення).
Згідно з п. 242 Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.
До керівників органів військового управління Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, які в особливий період мають право звільнення військовослужбовців з військової служби, належать посадові особи, які під час особливого періоду мають право призначення на посади осіб офіцерського складу.
Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Відповідно до п. 5 Додатку 19 при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
Відповідно до п. 14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Як вбачається зі змісту листа військової частини НОМЕР_2 від 20.09.2024 року за №6851, якою надано відповідь на рапорт ОСОБА_1 від 18.09.2024 року, рапорт солдата ОСОБА_1 від 10.09.2024 року про звільнення, копія якого надійшла від Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » засобами електронного зв`язку, здійснено без долучення оригіналів (або належним чином посвідчених копій) документів, що підтверджують підстави для звільнення.
Вказані обставини не заперечуються позивачем та не спростовуються матеріалами справи.
Відтак, суд вказує на недодержання позивачем вимог п. 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009, оскільки останнім не було надано до відповідача разом з рапортом про звільнення оригіналів документів, що підтверджують підстави для звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини.
Втім, враховуючи обставини справи, суд також зазначає і про таке.
Законом України від 11.04.2024 № 3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18.05.2024, статтю 26 Закону № 2232-XII викладено у новій редакції, яка передбачає звільнення з військової служби за іншими підставами.
Так, згідно з пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII (на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, зокрема, якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Як вже зазначалося, норма, що регулює підстави звільнення з військової служби зазнала змін, а тому для підставою для звільнення з військової служби на час виникнення спірних правовідносин стала саме загибель повнорідного брата чи сестри.
Частиною 2 статті 26 Сімейного кодексу України визначено, що повнорідними є брати і сестри, які мають спільних батьків; неповнорідними є брати і сестри, які мають спільну матір або спільного батька.
З свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_7 вбачається, що у графах «Батько» зазначений ОСОБА_3 , «Мати» - ОСОБА_4 .
У свідоцтві про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_8 у графі «Батько» зазначений ОСОБА_5 , у графі «Мати» - ОСОБА_6 .
Згідно свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали шлюб 04.02.1992, у графі «Після укладення шлюбу присвоєні прізвища» зазначено, зокрема дружині, « ОСОБА_7 ».
Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є неповнорідними братами, що у відповідності до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у системному взаємозв`язку з підпунктом 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" станом на час виникнення спірних правовідносин не надавало позивачу права на звільнення з військової служби.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що відповідачем при прийнятті рішення за наслідком розгляду рапорту позивача правомірно застосовано чинну на час виникнення спірних правовідносин редакцію Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з урахуванням змін, внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" від 11.04.2024 №3633-IX.
Разом з тим, суд наголошує на тому, що 01.01.2025 року набрав чинності Закон України № 4063-IX від 20.11.2024 «Про внесення зміни до статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" щодо відновлення права військовослужбовців на звільнення з військової служби під час дії воєнного стану з причин загибелі або зникнення безвісти їх неповнорідних брата чи сестри», яким було розширено перелік підстав звільнення з військової служби деяких категорій громадян в період воєнного стану.
Отже, за вказаних вище змін в законодавстві, що стосуються розширення підстав на звільнення з військової служби, які закріплені у ст.26 Закону № 2232-XII, а саме, звільнення у разі якщо їхні близькі родичі, зокрема, рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану, суд акцентує увагу, що позивач може повторно звернутись із відповідним рапортом про звільнення з військової служби.
Водночас, суд додатково зауважує, що підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби у період воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Таким чином, суд акцентує увагу на тому, що для звільнення позивача з військової служби необхідною умовою є підтвердження факту загибелі саме під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Втім, суд вказує, що у матеріалах справи відсутні докази загибелі ОСОБА_2 саме під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
З огляду на викладене у своїй сукупності, суд доходить висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог позивача в частині визнання протиправним і скасування рішення командира Військової частини НОМЕР_2 від 20.09.2024 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби та зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі рапорту і приписів підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Поряд з цим, при вирішенні справи суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)
Очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення. Але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.
Отже, суд вказує, що інші аргументи та підстави, зазначені сторонами, не спростовують висновків суду, викладених вище, оскільки судом надано правову оцінку основним аргументам, на яких ґрунтувалися доводи та заперечення учасників справи та оцінено їх в розрізі норм чинного законодавства та встановлених обставин справи.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає про таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч.ч.1, 2 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно положень ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з п.п. 1, 2 ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Іншого порядку розподілу судових витрат КАС України не передбачено.
Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI передбачає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, суд зазначає, що при вирішенні питання про відшкодування витрат враховані критерії, відповідно до яких визначається розмір витрат на оплату послуг адвоката, встановлені частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.
Як встановлено судом між позивачем та адвокатом Редько Сергієм Миколайовичем укладено Договір про надання правничої допомоги №8-24/касу від 25.04.2024 року.
Суд вказує, що п. 4.1. Договору встановлено, що сторони за цим договором домовились, що послуги адвоката надаються Клієнту з розрахунку: адвокатський запит -500 грн.. складання позовної заяви -5000 грн., участь в судовому розгляді-1700 грн. За результатами розгляду сплачується «Гонорар Успіху» в розмірі 15 % від отриманих сум, визначених за рішенням суду. Грошові кошти в розмірі 5000 грн. сплачуються в день підписання договору. Факт передачі грошових коштів фіксується квитанцією до прибуткового касового ордеру. Грошові кошти за інші надані послуги сплачуються Клієнтом в день надання послуг (день участі в судовому засіданні день відправки відповіді на відзив тощо). За результатами рішення по справі Клієнтом сплачується протягом 3-х робочих днів 15% від суми, які Клієнт отримав за результатами рішення по справі.
За послуги, що надаються АДВОКАТОМ у відповідності із умовами даного Договору, КЛІЄНТ сплачує АДВОКАТУ гонорар у розмірі передбаченому актом виконаних робіт, що є невід`ємним додатком до даного договору.
Судом встановлено, що представником позивача також надано до суду акт виконаних робіт до Договору про надання правничої допомоги №8-24/касу від 25.04.2024 року та Додаткову угоду від 14.11.2024 року до Договору про надання правничої допомоги №8-24/касу від 25.04.2024 року, яким визначено вартість послуг у розмірі 5 000,00 грн.
За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21.
Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумним та виправданим, що передбачено уст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18, що враховується судом, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Відтак, дослідивши матеріали заяви, враховуючи рівень складності саме цієї справи, заявлені позовні вимоги та їх співвідношення із заявленим розміром судових витрат та ту обставину, що позов підлягає частковому задоволенню, суд вважає заявлений представником позивача розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг, і значенням справи для сторони, та, з урахуванням часткового задоволення позову, вважає достатнім і співмірним розмір витрат правничої допомоги в сумі 1 250,00 грн.
Отже, суд робить висновок про те, що витрати на правничу допомогу в цій справі є обґрунтованими та підтвердженими в розмірі 1 250,00 грн.
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання наказу та рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 №201 від 15.07.2024 в частині зняття ОСОБА_1 з усіх видів грошового забезпечення з 15.07.2024 року.
У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1250,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтею 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський