Справа № 160/27930/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 рокуСправа №160/27930/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.
розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

16.10.2024р. (згідно відмітки Укрпошта) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та, з урахуванням уточненого адміністративного позову від 11.11.2024р., який надійшов до суду поштою 06.01.2025р., просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дати звільнення, що становить 40 днів у сумі 107 110,80 грн., без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходив службу у органах поліції, 31.08.2024р. був звільнений зі служби згідно до наказу ГУНП в Дніпропетровській області від 30.08.2024р. №899о/с, проте, у день звільнення 31.08.2024р. відповідач не повідомив його про суми, що належать компенсації та виплаті, та не провів повного розрахунку в день звільнення в порушення положень ст.26 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 116,117 КЗпП України, п.15 Порядку №260 від 06.04.2016р., зазначив, що ні Законом України «Про Національну поліцію», ні вказаним Порядком №260 не врегульовано питання порядку відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника з органів внутрішніх справ, а тому вважає, що за загальним правилом, у випадку, якщо нормами наведеного спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини, підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 116,117 КЗпП України. Також позивач вказав і на те, що, оскільки в день звільнення 31.08.2024р. відповідачем не проведено з ним повного та своєчасного розрахунку, кошти в сумі 307 037 грн. виплачені йому були з затримкою 10.10.2024р. (останній платіж), період затримки становить 40 календарних днів з 31.08.2024р. по 09.10.2024р., його середньоденне грошове забезпечення 2677,77 грн., тому сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнення складає 107 110,80 грн. За викладеного, позивач вважає, що відповідачем було порушене його право на отримання всіх належних йому сум грошового забезпечення у день звільнення, та законодавчою визначеною гарантією за таке порушення, є саме стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні на його користь без визначення сум утримання з цих коштів податків, зборів та інших обов`язкових платежів за правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 08.11.2018р. у справі №805/1008/16-а (а.с.24-28).

Ухвалою суду від 20.01.2025р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 19.02.2025р., а також зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати довідку про середній заробіток позивача за 2 місяці до звільнення (за червень, липень 2024р.), оформлену з дотриманням Порядку №100, надати довідку про суми нарахованого та виплаченого грошового забезпечення позивача на дату його звільнення -31.08.2024р., виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.37).

На виконання вимог вищенаведеної ухвали суду відповідачем 29.01.2025р. через систему «Електронний суд» подано відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні адміністративного позову позивача відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення у органах поліції визначаються постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015р. №988 та Порядком про умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016р. №260 (далі Порядок №260). Так, позивача було звільнено зі служби в поліції наказом від 30.08.2024р. №899 о/с з 31.08.2024р., при звільненні позивачеві було нараховано грошового забезпечення у загальній сумі 142 098,99 грн., із яких 30 862,78 грн. грошове забезпечення за період з 01.08.2024р. по 31.08.2024р., 109 439,42 грн. - грошова компенсація за 108 діб невикористаної щорічної відпустки (основної та додаткової), сума, що належала до виплати складала 139 967,51 грн., відповідні нараховані суми були виплачені позивачеві 28.08.2024р. (30862,78 грн.), 12.09.2024р. (109439,42 грн.). Окрім того, у відповідності до ст.9 Закону №2262-ХІІ, Постанови КМУ №393 та Порядку №260 позивачеві була нарахована одноразова грошова допомога при звільненні у сумі 200 608,07 грн., після утримання військового збору 1,5% розмір її до виплати склав 197 598,95 грн. Відповідно до п.8 розділу УІ Порядку №260 передбачено, що одноразова грошова допомога при звільненні виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення зі служби, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну протягом п`яти робочих днів після їх надходження. Наведена сума одноразової грошової допомоги у розмірі 197 598,95 грн. була зарахована на особовий банківський рахунок позивача 10.10.2024р., тобто, виплату одноразової грошової допомоги при звільненні позивача проведено відповідачем своєчасно, у межах строків, визначених п.8 розділу УІ Порядку №260-2016 (не пізніше двох місяців з дня звільнення зі служби). За викладеного, відповідач вважає, що ГУНП у правовідносинах з позивачем, діяло у межах повноважень та у порядку, передбаченому чинним законодавством, не порушуючи при цьому прав останнього, тому, на переконання відповідача, підстави для задоволення даного позову відсутні. Також відповідач просив врахувати у даних правовідносинах і правову позицію Верховного Суду у постановах, наведених у відзиві на позов, зокрема, від 05.12.2018р. у справі №814/805/17(а.с.43-46).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку із необхідністю детального вивчення матеріалів справи, з метою повного та всебічного розгляду справи, ухвалою суду від 14.04.2025р. розгляд даної справи було продовжено до 14.04.2025р. на підставі ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.62).

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 14.04.2025р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України на посаді командира взводу №1 роти №5 полку поліції особливого призначення «Корпус оперативно-раптової дії» (стрілецький), що підтверджується копією паспорта позивача, змістом копії наказу від 30.08.2024р. №899 о/с та матеріалами справи, що не оспорюється учасниками справи (а.с.6-7, 29-30,50).

30.08.2024р. ОСОБА_1 був звільнений зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням), з 31 серпня 2024р., що підтверджується копією наказу №899 о/с (а.с.7, 30,50).

Так, судом встановлено, що при звільненні позивача зі служби в поліції, позивачу було виплачене грошове забезпечення у такі строки, а саме:

- 28.08.2024р. виплачене грошове забезпечення за період з 01.08.2024р. по 31.08.2024р. у сумі 30528,09 грн.;

-12.09.2024р. виплачена грошова компенсація за 108 діб невикористаної щорічної відпустки (основної та додаткової) у сумі 109439,42 грн.;

- 10.10.2024р. виплачена одноразова грошова допомога при звільненні у сумі 197598,95 грн., що підтверджено відомостями по особовому рахунку позивача, наведеними у довідці АТ ПриватБанк», копія якої наявна у справі (а.с.8, 32).

Позивач, вважаючи, що не нарахувавши та не виплативши позивачеві всі належні йому суми грошового забезпечення (одноразової грошової допомоги при звільненні) у день звільнення 31.08.2024р., відповідач допустив протиправну бездіяльність та порушення вимог ст.ст.116,117 КЗпП України, п.15 Порядку №260, що призвело до порушення його права на отримання всіх належних йому сум грошового забезпечення у день звільнення, тому звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 94 Закону України "Про Національну поліцію" №580-VIII порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України, а виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції відповідно до статті 102 Закону України "Про Національну поліцію" № 580-VIII здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" .

В статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ, якою передбачена виплата одноразової грошової допомоги при звільненні, не визначено строк виплати такої допомоги.

Водночас, правовідносини щодо умов, розміру виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовані Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейських Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016р. №260 зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 29.04.2016р. за №669/28799 ( далі Порядок №260).

У відповідності до пункту 16 розділу І Порядку №260 встановлено, що у разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.

Порядок № 260 доповнено розділом VI згідно з Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 липня 2020 року № 539 "Про внесення змін до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260", який набрав чинності з 21 серпня 2020 року.

Так, пунктом 8 розділу VI Порядку №260 визначено, що одноразова грошова допомога при звільненні виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення із служби, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну - протягом п`яти робочих днів після їх надходження в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання центрального органу управління поліцією, органів поліції, державних органів, установ та організацій, до яких відряджені (прикомандировані) поліцейські.

Таким чином, із аналізу наведених вище норм, слідує, що, починаючи з 21 серпня 2020 року, спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює порядок виплати грошового забезпечення поліцейським, встановлено порядок та строки виплати окремо, а саме: грошового забезпечення при звільненні (у день звільнення зі служби), одноразової грошової допомоги при звільненні (не пізніше двох місяців з дня звільнення зі служби).

Тобто, наведені строки виплати грошового забезпечення при звільненні поліцейського та одноразової грошової допомоги при звільненні є різними та можуть не співпадати, а тому саме наведені строки, встановлені Порядком №260, які є спеціальними, підлягають застосуванню у даних правовідносинах, як пріоритетні, що виключає можливість застосування до них загальних строків, встановлених приписами КЗпП України.

Так, з матеріалів справи встановлено, що позивач був звільнений зі служби в поліції 31 серпня 2024 року згідно копії наказу ГУНП від 30.08.2024р. №899 о/с, тобто, після набрання чинності змінами, внесеними до Порядку № 260.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується позивачем, грошове забезпечення за період з 01.08.2024р. по 31.08.2024р. у сумі 30528,09 грн. позивачеві було виплачене 28.08.2024р., що підтверджено змістом копії банківської виписки по банківському рахунку позивача, наявної у справі (а.с.8, 32).

А отже, із наведених обставин судом встановлено, що при звільненні позивача зі служби в поліції 31.08.2024р., грошове забезпечення йому було виплачене 28.08.2024р., тобто, раніше дати звільнення (31.08.2024р.), у зв`язку із чим суд приходить до висновку, що порушення строків виплати грошового забезпечення позивача при звільненні, встановлених пунктом 15 розділу І Порядку №260, відповідачем не допущено.

Позивач у позові зазначив, що останній платіж з виплати йому грошового забезпечення було проведено відповідачем на його банківський рахунок 10.10.2024р., при цьому, розмір невиплаченої суми не вказує (а.с.3).

Разом з тим, із наведеної копії банківського рахунку позивача та відзиву на позов, судом встановлено, що 10.10.2024р. на рахунок позивача була зарахована одноразова грошова допомога при звільненні у сумі 197 598,95 грн. (а.с.8,32, 44-зворот).

Отже, із наведеного слідує, що спір позивача у даних правовідносинах фактично стосується не дотримання відповідачем строку виплати позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні.

Вирішуючи спірне питання та перевіряючи обставини щодо своєчасності виплати відповідачем позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні, яка на переконання позивача, мала бути виплачена йому у день його звільнення 31.08.2024р., суд зазначає про таке.

Як зазначалося вище, пунктом 8 розділу УІ Порядку №260 встановлено строк виплати такої одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейським, зокрема, не пізніше двох місяців з дня звільнення із служби.

Тобто, із наведених приписів спеціального законодавства випливає, що відповідач мав обов`язок виплатити позивачеві таку одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 197 598,95 грн., не пізніше 01.11.2024р.

Як свідчать вищенаведені встановлені судом обставини у даній справі, згадана одноразова грошова допомога при звільненні у сумі 197 598,95 грн. позивачеві була виплачена відповідачем (зарахована на його банківський рахунок) 10.10.2024р. (а.с.8,32), що відповідає строкам такої виплати, встановленим пунктом 8 Розділу VI Порядку № 260.

З викладених обставин, суд приходить до висновку, що виплата відповідачем позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні, здійснювалася з урахуванням та з дотриманням строків, встановлених пунктом 8 розділу VI Порядку № 260.

Варто також зазначити, що наявність словосполучення «при звільненні» після слів «одноразова грошова допомога» у цьому контексті вказує не на дату/строк її виплати, а на підставу/подію, з якою пов`язується її виплата й визначає цільове призначення цього платежу.

А отже, зважаючи на приписи пункту 8 розділу УІ Порядку №260, суд констатує, що відповідач не допускав порушень при проведенні розрахунку з позивачем, не виплативши йому одноразову грошову допомогу саме в день його звільнення 31.08.2024р.

Наведений правовий висновок узгоджується і з правовим висновком, викладеним у пунктах 51, 52 постанови Верховного Суду від 12.06.2023р. у справі №560/10571/21, який є застосовним до спірних правовідносин у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.

Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Проте, позивачем не доведено жодними належними та достатніми доказами бездіяльності відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (фактично несвоєчасної виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у день звільнення) з урахуванням обставин, встановлених судом, які позивачем не спростовані та аналізу норм чинного спеціального законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини.

При цьому, судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення та відхиляються судом аргументи позивача з приводу того, що до спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню норми ст.ст.116, 117 КЗпП України, а не Порядок № 260, з огляду на таке.

За загальним правилом норми Кодексу законів про працю підлягають субсидіарному застосуванню лише в тих випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано те чи інше питання.

В даному випадку, оскільки виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції врегульована нормами п.8 розділу УІ Порядком № 260, у редакції, чинній з 21.08.2020р., які підлягають застосуванню при вирішенні цього спору, норми ст.116,117 КЗпП України на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Тому доводи позивача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень статтей 116,117 КЗпП України є безпідставними та спростовуються вище дослідженими спеціальними нормами, які мають пріоритет у застосуванні над загальними нормами права у даних спірних правовідносинах.

Аналізуючи вищевказані нормативно-правові акти, якими врегульовано спірні правовідносини, Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2022 року у справі №160/20449/21 дійшов висновку, що положення цього пункту треба розуміти так, що виплата одноразової грошової допомоги (при звільненні зі служби в поліції) має відбутися протягом двох місяців від дати звільнення, тобто може не збігатися з датою звільнення; виплата цієї допомоги поза двомісячним строком теж можлива, якщо бюджетні кошти, призначені для цих потреб, надійшли пізніше зазначеного терміну (по спливу двох місяців), але в такому разі одноразова грошова допомога має бути виплачена протягом п`яти робочих днів після їх надходження.

Верховний Суд у цій справі зауважив, що положення статей 116, 117 КЗпП України - загального для цих правовідносин закону - інакші за змістом, але це не дає підстав вважати, що вони мають пріоритетне застосування чи взагалі підлягають застосуванню при вирішенні цього спору.

Така ж правова позиція міститься і у постановах Верховного Суду і у подібних правовідносинах щодо застосування пункту пунктом 8 розділу VI Порядку № 260 та статті 117 КЗпП України, який викладено, зокрема, у постановах від 23.11.2022 у справі №160/20449/21, від 24.11.2022 у справі №160/19343/21, від 15.02.2023 у справі №160/19339/21, від 18.05.2023 у справі № 240/37652/21 та від 18.04.2024р. у справі №320/4636/22, які є релевантними і до спірних правовідносин.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За викладених обставин, з урахуванням вимог ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, судом не встановлено бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (фактично бездіяльності щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у день звільнення зі служби), а позивачем така бездіяльність жодними доказами не доведена та не підтверджена, та, навпаки, спростована дослідженими вище доказами, тому суд приходить до висновку, що відповідач, при виплаті позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні, шляхом зарахування на банківський рахунок позивача у розмірі 197598,95 грн. 10.10.2024р., діяв у відповідності до вимог пункту 8 розділу УІ Порядку №260, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Зважаючи на те, що у ході судового розгляду даної справи судом не встановлено протиправної бездіяльності відповідача у спірних правовідносинах, яка б порушувала права та інтереси позивача, тому і будь-які обгрунтовані правові підстави для задоволення даного позову у адміністративного суду відсутні.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Статтями 6,7 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.

За викладених обставин, у задоволенні даного адміністративного позову, позивачеві слід відмовити повністю.

З урахуванням того, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати позивача по сплаті судового збору слід покласти на позивача згідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11,12, 47, 72-77,78, 94,122,132,132,138,139,193,241-246,250,251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення ( у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва