Справа № 160/547/25
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2025 року Справа № 160/547/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу №160/547/25 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу,-
УСТАНОВИВ:
08.01.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якій позивач просить суд:
Справі за цією позовною заявою присвоєно №160/547/25 та за результатами автоматизованого розподілу справу передано для розгляду судді Ількову В.В.
Ухвалою суду від 13.01.2025 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. 262 КАС України.
Також ухвалою суду від 13.01.2025 року витребувано у відповідача додаткові докази по справі, зокрема:
- дисциплінарні справи здійснені відносно позивачів;
- матеріали службового розслідування здійснені відносно позивачів;
- інформацію/відомості, що послугували підставою для прийняття спірного наказу;
- всі наявні докази щодо суті спору.
13.02.2025 року відповідачем подано відзив на позовну заяву позивача. Долучені додаткові докази по справі.
Ухвалою суду від 13.03.2025 року продовжено строк розгляду адміністративної справи №160/547/25 до 14.04.2025р., включно.
Витребувати у Військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчені копії таких документів, зокрема:
- матеріали службового розслідування, здійснених відносно позивачів;
- докази/інформацію щодо доведення наказу про призначення службового розслідування до позивачів (підписи, інформацію щодо вручення);
- докази на підтвердження висновків службового розслідування здійснених відносно позивача, по кожному позивачу окремо;
- докази ознайомлення позивачів із призначенням службового розслідування здійсненого відносно них, докази відмови позивачів у здійсненні такого ознайомлення/акти, тощо;
- документи, які свідчать про передачу палаток відповідальним особам, зокрема з акти та підписами цих відповідальних осіб;
- акти приймання-передачі з підписами, щодо передання таких палаток відповідальним особам/позивачам, тощо;
- звернення позивачів із рапортом про надання матеріалів службового розслідування;
- письмову відмову відповідача на вказаний рапорт позивачів про надання їм матеріалів службового розслідування;
- докази про те, що саме позивачі є відповідальними/матеріально відповідальними особами за спірні палатки, згідно матеріалів службового розслідування;
- всі наявні докази щодо суті спору.
Витребувано у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 належним чином засвідчені докази по справі, зокрема:
- відомості/інформацію про те, чи звертались позивачі до відповідача із заявами про повторне проведення службового розслідування;
- відомості/інформацію про те, чи звертались позивачі до відповідача із заявами про перегляд результатів вже проведеного службового розслідування, проведеного відносно них;
- звернення позивачів із рапортом про надання матеріалів службового розслідування;
- письмову відмову відповідача на вказаний рапорт позивачів про надання їм матеріалів службового розслідування;
- всі наявні докази щодо суті спору.
25.03.2025 року ОСОБА_2 подав до суду заяву на виконання ухвали у справі № 160/547/25.
26.03.2025 року відповідач на виконання вимог ухвали суду подав клопотання про долучення додаткових доказів по справі.
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 14.04.2025 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо клопотання відповідача про залишення позовних вимог позивачів без розгляду, у зв`язку із пропуском строків звернення до суду, слід зазначити про таке.
Відповідно до ч.4 ст.123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Оцінивши доводи відповідача в клопотанні про залишення позовної заяви без розгляду, а також заявлені позивачем 1,2 у відповідному клопотанні підстави поновлення строку звернення до суду, суд не знайшов підстав вважати, що викладений в ухвалі про відкриття провадження висновок про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду був передчасним, а тому відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача залишення позову без розгляду, а отже у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, слід відмовити.
ІІ. ДОВОДИ ПОЗИВАЧА 1,2
В обґрунтування позовних вимог позивачем 1,2 зазначено, що під час призначення та проведення зазначеного службового розслідування, на думку позивачів, мали місце суттєві порушення вимог вище зазначених керівних документів щодо проведення службового розслідування та дотримання законних прав військовослужбовців капітана ОСОБА_2 та майстра-сержанта ОСОБА_1 , яких було незаконно притягнуто до матеріальної та дисциплінарної відповідальності.
Згідно із наданою відповідачем військовою частиною НОМЕР_1 позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 копією наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 16.11.2024 року № 7127 «Про результати службового розслідування», вбачається, що проведення зазначеного службового розслідування відповідно до наказів командира військової частини НОМЕР_1 «Про призначення службового розслідування» від 28 вересня 2024 року № 5535 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 «про продовження терміну проведення розслідування щодо нестачі військового майна» від 24 жовтня 2024 року № 6369 було доручено і проведено старшим оперативним черговим відділення бойового управління командного пункту штабу військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_3 .
Однак, позивачі зазначають, що в цей період часу (вересень-жовтень 2024 року) відповідно до наказів: командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 31.08.2024 року № 4801 «Про призначення посадових осіб до тимчасового виконання обов`язків в пункті постійної дислокації у вересні 2024 року» та командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 15.10.2024 року №6062 «Про призначення посадових осіб до тимчасового виконання обов`язків в пункті постійної дислокації у жовтні 2024 року» капітан ОСОБА_2 виконував службові обов`язки - заступника командира військової частини НОМЕР_1 .
У цей же період часу і на підставі цих же наказів підполковник ОСОБА_3 виконував службові обов`язки заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_1 .
Тобто підполковник ОСОБА_3 був підлеглим за посадою капітана ОСОБА_2 та не мав в силу закону юридичного права проводити зазначене службове розслідування.
Позивачі також вказують про те, що під час проведення цього службового розслідування Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 № 608 відповідачем дотримано не було.
Окрім того, вказують, що з призначенням службового розслідування позивачів взагалі не ознайомлювали, так як із їх правами та обов`язками під час його проведення.
Позивачі не були ознайомлені з актом службового розслідування (у частині, що їх стосується) після розгляду командиром (начальником), на що фактично отримали письмову відмову на свій рапорт (резолюція командира).
Враховуючі наведені обставини, вважають, що у наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 16.11.2024 року № 7127 «Про результати службового розслідування» крім зазначених вище порушень вказані взагалі припущення, які не підтвердженні належними доказом, а саме щодо дій (бездіяльності) позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , встановлення доказів, вини.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що спірний наказ було вручено позивачам - 09.12.2024 року.
Матеріали службового розслідування містять акт про відмову в отриманні наказу позивачами 16.11.2024 року.
Відповідач вказує про те, що право на отримання копій акту службового розслідування та його матеріалів Порядком не передбачено.
Зазначають також, що перевіркою матеріалів службового розслідування встановлено, що доводи позивачів про недоведення до ним наказу про призначення службового розслідування за фактом втрати військового майна №5535 від 28.09.2024 спростовується їх власноручно викладеними поясненнями з приводу даного службового розслідування із зазначенням реквізитів вказаного наказу та відомостей про ознайомлення із своїми правами.
Командиром військової частини НОМЕР_1 наказом №5535 від 28.09.2024 року призначено службове розслідування проведення, якого доручено старшому оперативному черговому відділення бойового управління командного пункту штабу військової частини НОМЕР_1 підполковнику ОСОБА_3 . При цьому відповідно наведеної посади - підполковник ОСОБА_3 не є підлеглим начальника полігона - капітана ОСОБА_2 .
Згаданий у позовній заяві ОСОБА_4 , відсутній у списках військової частини НОМЕР_1 та відповідно не проводив службового розслідування за даним фактом.
Відповідач також вказує на те, що позивачі обізнані про факт проведення службового розслідування за таким фактом військовою частиною.
При цьому своїм правом передбаченим ст. 88 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» на своєчасне оскарження його висновків не скористалися.
Відповідно вимог ст.14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» «із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника».
При цьому з питань повторного проведення службового розслідування за фактом втрати військового майна позивачі не звертався.
Відповідно у військової частини НОМЕР_1 відсутні підстави для перегляду результатів службового розслідування та наказу командира частини виданих за таким фактом.
Таким чином встановлено, що позовні вимоги належним чином не аргументовані.
Відповідач зазначає, що рішення прийняте під час службового розслідування є виваженим обґрунтованим та законним підстави для його перегляду відсутні.
Таким чином, вважають, що відповідач не допускав порушення діючого законодавства України, правомірно видав оспорювані накази, а всі дії посадових осіб військової частини НОМЕР_2 ґрунтуються на положенні чинного законодавства України.
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_2 , проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України на посаді начальника полігону, у військовому званні «капітан».
Позивач, ОСОБА_1 , проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді сержанта із матеріального забезпечення полігону, у військовому званні «майстер-сержант».
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 28.05.2024 року № 3075 «Про призначення посадових осіб до тимчасового виконання обов`язків в пункті постійної дислокації у червні 2024 року» на капітана ОСОБА_2 , було покладено виконання обов`язків за відповідною посадою (у червні 2024 року) - заступника командира військової частини, з 01 червня до 30 червня 2024 року.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно- господарської діяльності) від 29.06.2024 року № 3620 «Про призначення посадових осіб до тимчасового виконання обов`язків в пункті постійної дислокації у липні 2024 року» на капітана ОСОБА_2 , було покладено виконання обов`язків за відповідною посадою (у липні 2024 року) - заступника командира військової частини, з 01 липня до 31 липня 2024 року.
Також, відповідно до цього наказу на позивача, майстер-сержанта ОСОБА_1 , було покладено виконання обов`язків за відповідною посадою (- начальника полігону, з 01 липня до 08 липня 2024 року.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно- господарської діяльності) від 04.08.2024 року № 4286 «Про призначення посадових осіб до тимчасового виконання обов`язків в пункті постійної дислокації у серпні 2024 року» на капітана ОСОБА_2 , було покладено виконання обов`язків за відповідною посадою - заступника командира військової частини, з 01 серпня до 31 серпня 2024 року.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 31.08.2024 року № 4801 «Про призначення посадових осіб до тимчасового виконання обов`язків в пункті постійної дислокації у вересні 2024 року» на капітана ОСОБА_2 , було покладено виконання обов`язків за відповідною посадою заступника командира військової частини, з 01 вересня до 30 вересня 2024 року.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 15.10.2024 року № 6062 «Про призначення посадових осіб до тимчасового виконання обов`язків в пункті постійної дислокації у жовтні 2024 року» на капітана ОСОБА_2 , було покладено виконання обов`язків за відповідною посадою заступника командира військової частини, з 01 жовтня до 31 жовтня 2024 року.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.11.2024 року №7127 «Про результати службового розслідування», капітана ОСОБА_2 та майстер-сержанта ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної і матеріальної відповідальності.
Також, в цьому наказі зазначено про такі обставини, зокрема: «Неправомірні дії зі сторони військовослужбовців капітана ОСОБА_2 та майстер-сержанта ОСОБА_1 , на момент проведення розслідування, встановлені, що підтверджується матеріалами службового розслідування. Причинами та умовами, що призвели до факту нестачі при здаванні на склад військового майна підрозділу полігону є недбалість та халатність з боку військовослужбовців, які відповідальні за збереження військового майна, що підтверджується матеріалами службового розслідування, письмовими поясненнями та іншими матеріалами розслідування».
Матеріали службового розслідування містять також акт про відмову в отриманні наказу позивачами - 16.11.2024 року.
02 грудня 2024 року позивачем, ОСОБА_2 , було подано письмовий рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 з проханням надати капітану ОСОБА_2 та майстер-сержанту ОСОБА_1 копії матеріалів службового розслідування.
Вказаний рапорт було зареєстровано 03.12.2024 року у військовій частині НОМЕР_1 .
09.12.2024 року позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було надано під розпис копію наказу від 16.11.2024 року № 7127.
У матеріалах справи, містяться письмові пояснення позивачів, згідно яких позивачами здійснено такі пояснення, зокрема в травні 2024 року представник командування військової частини НОМЕР_1 попросив капітана ОСОБА_2 надати старшого для встановлення наметового містечка для прийому мобілізованих військовослужбовців. Капітан ОСОБА_2 направив майстер-сержанта ОСОБА_1 до наметового містечка, же знаходилося за межами пункту постійної дислокації та полігону військової частини НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 пояснив, що намети привозили вантажівкою без будь-яких документів на намети, які нікому за відповідними документами не передавали і які в подальшому самостійно встановлювалися військовослужбовцями в наметовому містечку.
Командуванням військової частини НОМЕР_1 було призначено охорону зазначеного наметового містечка.
У подальшому, щодня ОСОБА_1 здавав під охорону встановлені намети черговому по охороні наметового містечка, який призначався від підрозділів частини.
Після встановлення всього наметового містечка та передачі його під охорону ОСОБА_1 прибув до полігону військової частини НОМЕР_1 .
У вересні 2024 року надійшла команда про зняття зазначеного наметового містечка.
На розбір наметового містечка були призначені військовослужбовці з інших підрозділів (не полігону) військової частини НОМЕР_1 .
У подальшому ОСОБА_2 дізнався від місцевого жителя про те, що військовослужбовці продали останньому намети.
Отримавши цю інформацію, ОСОБА_2 відразу написав відповідний рапорт командиру частини, в якому зокрема зазначив і про військовослужбовців, які зі слів місцевого жителя, продали останньому намети.
Також позивачі зазначають, що ОСОБА_2 не доводили жодних наказів про призначення його старшими на встановлення зазначеного наметового містечка.
Намети, видавалися для встановлення в наметовому містечку, ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_1 не приймали, відповідні документи щодо передавання - приймання цього майна не складалися та ними не підписувалися, матеріально відповідальними особами щодо зазначеного майна - наметів позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - не призначалися, зазначене майно їм під звіт для зберігання - не передавалося.
Посилаючись на наведене вище, позивачі не погоджуються із наказами командира Військової частини НОМЕР_1 в частині притягнення їх до відповідальності, вважаючи їх протиправними та незаконними, а тому звернулись до суду із цим позовом про їх скасування та задля захистом своїх порушених прав.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладених в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; берегти державне майно.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статуту).
Згідно зі статтями 26, 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.
У той же час, підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України від 03.10.2019 року № 160-IX Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі (далі - Закон № 160-IX).
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону №160-IX пряма дійсна шкода - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
Частиною першою та другою статті 3 Закону № 160-IX встановлено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірними рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:
2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;
3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;
4) вина особи в завданні шкоди.
Положеннями статті 6 Закону № 160-ІХ, визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди, а саме в разі:
1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;
2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;
3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;
4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;
5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
У силу вимог статті 7 Закону № 160-ІХ, розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.
У статті 8 Закону № 160-ІХ, зазначено, що у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акту (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.
Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку виконавською дисципліною є належне, своєчасне та якісне виконання військовослужбовцями функціональних обов`язків (посадових інструкцій), наказів Міністерства оборони України, доручень, рішень, планів, програм, які затверджуються в органах військового управління або надходять для виконання до Міністерства оборони України або інших органів військового управління (військових частин).
Службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку службове розслідування може призначатися, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань. Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Пунктом 3 розділу ІІ Порядку передбачено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Відповідно до абзацу 1 пункту 1 Розділу III Порядку рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Пунктом 3 розділу ІV Порядку передбачено, що військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право:
знати підстави проведення службового розслідування;
бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування;
відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом;
давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення;
з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень;
порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації;
висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять;
ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником);
оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
Відповідно до пунктів 1-4 розділу V Порядку за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування. В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення. У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.
За результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу. Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності (пункти 1, 2 розділу VI Порядку).
Тобто, для притягнення військовослужбовця до повної матеріальної відповідальності, обов`язковою умовою є підтвердження матеріалами службового розслідування факту умисного чи з необережності скоєння ним дій чи бездіяльності, та з якою метою завдано шкоду або збитки. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення необхідно враховувати характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він був вчинений, настання тяжких наслідків, попередню поведінку військовослужбовця та його ставлення до виконання службових обов`язків.
Наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і настанням шкоди, вина саме у заподіянні шкоди, які згідно вимог Закону №160-ІХ є обов`язковими і необхідними умовами притягнення до повної матеріальної відповідальності.
VІ. ОЦІНКА СУДУ
З матеріалів справи вбачається, що висновки відповідача про наявність підстав для притягнення позивачів до повної матеріальної відповідальності ґрунтуються на матеріалах службового розслідування, під час якого було встановлено втрату військового майна, яке перебувало під їх матеріальною відповідальністю, що призвело до порушення Статутів та виявлено нестачу відповідного майна.
Однак, у спірному наказу здійсненого відповідачем жодним чином не зазначено, які саме дії позивача 1,2 привели до виникнення нестачі військового майна.
Також, службовим розслідуванням не встановлено можливих мети та мотиву вчиненого позивачем 1,2 (на думку відповідача) правопорушень, внаслідок яких державі було завдано шкоди.
Суд зазначає, що оскільки йдеться про застосування юридичної відповідальності, то відповідачем мав би бути доведений склад правопорушення.
Відповідачем не доведена протиправна поведінка позивача 1,2, наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і настанням шкоди, вина саме позивача 1,2 у заподіянні шкоди, які згідно вимог Закону №160-ІХ є обов`язковими і необхідними умовами притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності.
Службовим розслідуванням не встановлено прямого причинного зв`язку між діями/бездіяльністю позивача 1,2 та виконанням позивачем 1,2 обов`язків військової служби, а формальне посилання відповідача на те, що позивач 1,2 були нібито відповідальними за зберігання матеріальних засобів, що надійшли до військової частини, не може бути належним та допустимим доказом притягнення до повної матеріальної відповідальності.
Акти службових розслідувань та спірний наказ не містить висновків, які саме дії позивача 1,2 призвели до нестачі військового майна, невстановлено мети та мотиву вчинених позивачем 1,2 дій, і чи внаслідок саме його дій/бездіяльності державі було завдано шкоди.
Крім того, суд зазначає, що порядок проведення інвентаризації військового майна, закріпленого за військовими частинами, та оформлення її результатів визначається Положенням про інвентаризації Військового Майна у Збройних Силах, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 2000 року № 748.
Інвентаризація військового майна перевірка інвентаризаційною комісією фактичної наявності, кількості, якісного стану (категорійності) і комплектності військового майна у підрозділах, на складах, в їдальнях, в парках, майстернях та на інших об`єктах військового (корабельного) господарства, а також звіряння отриманих результатів з даними книг або карток обліку матеріальних цінностей, звітів, службових листів тощо (далі - облікові документи); (абз.4 п.2 Положення про інвентаризацію).
Нестача військового майна - перевищення кількісних показників обсягу військового майна за даними облікових документів над даними про його фактичну наявність, установленими під час інвентаризації (абз.7 п.2 Положення про інвентаризацію).
До початку інвентаризації військового майна інвентаризаційна комісія зобов`язана: опечатати приміщення та інші місця зберігання військового майна, що мають окремі входи та виходи; перевірити справність усіх ваговимірювальних приладів; одержати останні на момент інвентаризації документи про приймання, видачу (здачу), передачу та списання з обліку військового майна. (абз.5 п.10 Положення про інвентаризацію).
Від матеріально відповідальних осіб береться розписка про те, що все військове майно, яке надійшло під їх звітність, оприбутковано (видано, списано) в установленому порядку.
Інвентаризація військового майна проводиться у присутності і за обов`язковою участю матеріально відповідальних осіб.
Заборонено проводити інвентаризацію неповним складом комісії та заносити до інвентаризаційного опису дані із слів матеріально відповідальних осіб або за даними облікових документів без перевірки фактичної наявності військового майна (п.14 Положення про інвентаризацію);
Результати інвентаризації оформляються актом, до якого додаються інвентаризаційні описи і який підписується головою і членами інвентаризаційної комісії, а також у порядку ознайомлення командирами (начальниками) відповідних служб. Акт разом з інвентаризаційними описами, оригіналами облікових документів та письмовими поясненнями, одержаними від матеріально відповідальних осіб, щодо виявлених надлишків і нестач військового майна, висновками та пропозиціями інвентаризаційної комісії подається на затвердження командиру (начальнику) військової частини. (п.29 Положення про інвентаризацію).
Первинними документами є накладні, вимоги, відомості, акти, атестати та інші документи, які призначені для оформлення і підтвердження здійснених господарських операцій, що пов`язані з рухом і зміною вартісного та якісного (технічного) стану військового майна, і є підставою для записів облікових даних в облікових регістрах. (абз.1 п.2 розділу ІІ Інструкції з обліку військового майна).
Слід вказати про те, що відповідачем не було надано до суду матеріалів інвентаризації, у тому числі спірного майна.
Відповідачем також не надано доказів про те, що така інвентаризація, проводилася відповідачем у присутності позивача 1,2
Окрім того, слід вказати про те, що в оскаржуваному наказі немає належного посилання: на період виникнення нестачі майна - наметів; на службових осіб (комісію), які передали та які прийняли зазначене майно на зберігання; на накладні, розписки, акти, книш обліку майна, тощо відповідно до яких зазначене майно передавалося та приймалося на зберігання; на письмові зобов`язання службових осіб про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності зазначеного майна, переданих цим особам для зберігання; на службові обов`язки позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які вони могли порушити і в наслідок чого могла статися нестача зазначеного майна; на інші докази вини позивачів (крім пояснень, в яких не зафіксовано провину позивачів); на акти зняття залишків майна відповідною комісією; на відомість визначення залишкової вартості зазначеного майна; на те, які саме протиправні дії (бездіяльність) позивачів були вчиненні.
В оскаржуваному наказі, окрім того не вказано найменування, номенклатура втраченого майна.
До суду не було надано актів підписань позивачами щодо отримання останніми спірного майна.
Також, слід вказати про те, що відповідачем взагалі не було зафіксовано та визначено обставини з посиланням на належні документи, в якому зафіксовано вартість втраченого майна - наметів.
Отже, в рамках судового розгляду, відповідачем, всупереч ч.2 ст.77 КАС України, не доведено, що під час проведення службового розслідування та притягнення позивача 1,2 до матеріальної відповідальності встановлено обставини щодо протиправної поведінки позивача 1,2, наявності причинного зв`язку між такою протиправною поведінкою і настанням матеріальної шкоди
та наявності вини саме позивачів у заподіяній шкоді, що є обов`язковими і необхідними умовами притягнення до повної матеріальної відповідальності.
Так, відповідач зазначив, що вина позивача виражається у формі недбалості та пов`язана з особистою недисциплінованістю. Проте в чому конкретно виражалася службова недбалість та особиста недисциплінованість позивача, та який причинний зв`язок має з нестачею військового майна відповідачем не доведено в зв`язку з відсутністю будь - яких посилань в Актах службового розслідування та Актах інвентаризації на первинні документи, які підтверджують передачу майна від відповідача до позивача 1,2.
Таким чином, суд дійшов висновку, що акти службових розслідувань та самі матеріали розслідування, не містять належних та допустимих доказів про те, що саме з вини позивача 1,2 державі було завдано збитки у зв`язку з неналежним виконанням ним службових обов`язків.
Також, слід звернути увагу відповідача на те, що по батькові ( ОСОБА_6 ) позивача ОСОБА_2 в оскаржуваному наказі не відповідає його дійсному по батькові ( ОСОБА_6 ).
Враховуючи вищенаведене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, та як наслідок підлягають задоволенню у повному обсязі.
VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.
Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.
Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, про таке.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення ним будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору за ст.5 Закону України Про судовий збір.
Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу задовольнити.
Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивач 1: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ).
Позивач 2: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_5 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 14.04.2025 року.

Суддя В.В. Ільков