Справа № 440/8929/24
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 р. Справа № 440/8929/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2024, (головуючий суддя І інстанції: Л.М. Петрова) по справі № 440/8929/24

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною і скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24.07.2024 про закінчення виконавчого провадження № 75496583.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.07.2024 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору, надано десятиденний строк для усунення недоліків з моменту отримання копії ухвали шляхом сплати судового збору в розмірі 968,96 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2024 позов повернуто у зв`язку з невиконанням вимог ухвали суду від 30.07.2024.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що Рішенням Конституційного Суду України від 13.05.2024 №6-р(ІІ)/2024 визнано неконституційними норми Закону України "Про судовий збір", які уможливлюють справляння судового збору під час подання апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

З огляду на наявність Рішення Конституційного Суду України вважає, що вимога суду сплатити судовий збір за подання позову, а відповідно і його повернення суперечить Конституції України та є безпідставною.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2024 апеляційну скаргу залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору, надано десятиденний строк для усунення недоліків з моменту отримання копії ухвали шляхом сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2024 апеляційну скаргу повернуто скаржникові у зв`язку з невиконанням вимог ухвали суду від 16.09.2024.

За наслідками касаційного перегляду, постановою Верховного Суду від 20.02.2025 ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2024 скасовано, справу №440/8929/24 направлено для продовження розгляду до Другого апеляційного адміністративного суду.

Міністерство юстиції України подало відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягаючи на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Вказує, що суд першої інстанції правомірно повернув позов ОСОБА_1 , оскільки у визначений судом строк останній не виконав вимоги ухвали суду, не надав доказів сплати судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційна скарга розглянута судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно ч. 3 ст. 161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених ст.ст. 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Колегія суддів зазначає, що за змістом ч.ч. 1,2 ст. 132 КАС України судовий збір входить до складу судових витрат, а його розмір та порядок сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI (далі Закон №3674-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону №3674-VI судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Водночас ч. 2 цієї статті визначає перелік об`єктів, за звернення до суду з якими судовий збір не справляється.

Розміри ставок судового збору передбачено статтею 4 Закону №3674-VI.

Відповідно до пп.1 п.3 ч.2 ст.4 Закону №3674-VI за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру фізичною особою судовий збір сплачується у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.07.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору, надано строк для усунення недоліків шляхом сплати судового збору.

У зв`язку з не усуненням недоліків позову, Полтавський окружний адміністративний суд постановив ухвалу від 03.09.2024, якою повернув позов ОСОБА_1 .

Разом з тим, позивач зазначає, що вимога суду першої інстанції сплатити судовий збір за подання позову, поданого в порядку ст. 287 КАС України суперечить Конституції України, посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 13.05.2024 №6-р(ІІ)/2024

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

За приписами частин 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з положеннями ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 №5-рп/2013).

У Рішенні від 15.05.2019 №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України „Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) від 02.06.2016 №1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Судовий контроль за виконанням судового рішення є щонайпершим елементом у юридичному механізмі забезпечення виконання судового рішення; держава для забезпечення виконання судового рішення має насамперед запровадити дієвий, а не ілюзорний юридичний механізм здійснення судового контролю за виконанням судового рішення, який дасть змогу особі, на користь якої ухвалено судове рішення, домогтися його виконання, щоб реально захистити та поновити права, свободи та інтереси. (пункт 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 №2-р(II)/2023).

Отже, судовий контроль за виконанням судового рішення є юридичним механізмом діяльності суду, який покликаний забезпечити виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист та який реалізовується за допомогою комплексу нормативно визначених правових засобів і процедур у межах окремих форм судочинства.

Так, в адміністративних справах для належного та своєчасного виконання судових рішень у справах адміністративного судочинства суд здійснює контроль за їх виконанням у відповідності до статей 382-383 КАС України.

Однією з форм судового контролю, відповідно до статті 383 КАС України, є визнання судом протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання рішення суду, за заявою особи-позивача, на користь якої ухвалено рішення суду.

Варто звернути увагу, що передбачена статтею 383 КАС України форма судового контролю реалізується лише за участю сторін у справі особи-позивача, на користь якої ухвалено рішення суду, та суб`єкта владних повноважень-відповідача.

Водночас ч. 8 ст. 382 КАС України передбачає, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу.

Стаття 287 КАС України встановлює особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

За приписами ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Іншими словами, провадження, передбачене ст. 287 КАС України, є однією з форм судового контролю за виконанням судових рішень, яка здійснюється за позовом, зокрема, стягувача у виконавчому провадженні, в порядку окремого позовного провадження за правилами КАС України, предметом якого є рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Як вбачається з матеріалів справи, Плескач В.Ю. звернувся з позовом до органу державної виконавчої служби про визнання протиправною та скасування постанови відповідача про закінчення виконавчого провадження №75496583 з виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2024 у справі №440/16002/23, якою зобов`язано Міністерство юстиції України повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 18.10.2023 щодо надання інформації у формі відкритих даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відповідь на який надіслати у встановлений законом спосіб.

Отже, у цьому випадку позивач (стягувач у виконавчому провадженні №75496583), на користь якого ухвалено рішення суду, вважаючи постанову від 27.05.2024 у справі №440/16002/23 невиконаною, звернувся до суду з новим позовом до органу державної виконавчої служби в порядку ст. 287 КАС України, використавши таким чином визначений процесуальним законом механізм судового контролю за виконанням судових рішень.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції вважав, що позивач мав сплатити судовий збір за подання позову, поданого в порядку ст. 287 КАС України.

Верховний Суд, повертаючи цю справу для продовження розгляду до апеляційного суду, в постанові від 20.02.2025 зазначив, що в Рішенні від 13.05.2024 №6-р(ІІ)/2024 (справа про обов`язковість судового рішення) Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину другу статті 3, підпункт 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI зі змінами в тім, що вони уможливлюють справляння судового збору під час подання апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

Також з огляду на те, що приписи Закону № 3674-VI розгляд апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду за наслідками розгляду скарги, поданої відповідно до статті 447 ЦПК України, пов`язаний із потребою сплати особою судового збору, Конституційний Суд України констатував, що має місце необґрунтоване втручання в право стягувача на доступ до суду, оскільки особі, яка сплатила судовий збір за подання до суду позовної заяви й отримала доступ до суду та домоглася ухвалення на її користь обов`язкового судового рішення, доводиться додатково (повторно) сплатити судовий збір за здійснення судового контролю за виконанням судового рішення. Наведене свідчить про те, що держава не створила належних юридичних механізмів реалізації права на доступ до суду, а також про брак реального судового контролю на стадії виконання судового рішення, оскільки має місце ускладнення практичної реалізації особою (стягувачем у виконавчому провадженні) її права на доступ до суду, що є порушенням конституційних засад судочинства та принципів цивільного процесуального права.

Ураховуючи те, що особа, оскаржуючи ухвалу суду першої інстанції, намагається насамперед усунути наслідки порушення її прав, спричинені невиконанням судового рішення, Конституційний Суд України зазначив, що законодавець не діяв відповідно до принципів справедливості, розумності, пропорційності, забезпечення балансу між інтересами держави в стягненні судового збору та інтересами особи щодо доступу до суду та виконання судового рішення, а також не забезпечив доконечної мети чинення правосуддя захисту прав і свобод.

За висновками Конституційного Суду України несправедливість обов`язку позивача-стягувача сплачувати судовий збір за подання апеляційної/касаційної скарги на ухвалу суду, за наслідками розгляду скарги на рішення, дію або бездіяльність державного/приватного виконавця, серед іншого, зумовлена тим, що за подання до суду такої скарги не встановлено справляння судового збору.

У контексті зазначених висновків Конституційного Суду України, Верховний Суд врахував, що згідно ст. 447 ЦПК України (у редакції від 27.04.2024) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Указана стаття міститься в розділі VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України, в якому йдеться про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних/приватних виконавців.

Подібним чином право сторін виконавчого провадження на звернення зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державних/приватних виконавців у межах судового контролю за виконанням судових рішень врегульовує розділ VI «Судовий контроль за виконанням судових рішень» Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України, у редакції від 27.04.2024).

Тобто розгляд судами скарг у порядках, передбачених розділом VII ЦПК України та розділом VI ГПК України, є однією з форм судового контролю за виконанням судових рішень, виконання яких є складовою частиною цивільного та господарського процесу, оскільки провадження у справах завершується виконанням ухвалених у таких справах судових рішеннях.

Під час касаційного перегляду даної справи за позовом ОСОБА_1 , порівнявши положення статей 447 ЦПК України і 287 КАС України, Верховний Суд дійшов висновку, що обидві статті регламентують оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних/приватних виконавців під час виконання судового рішення, яка в обох випадках є пришвидшеною завдяки спеціальним строкам оскарження та розгляду, а також обидві уособлюють одну з форм судового контролю, у ході якої оцінюються законність дій/бездіяльності виконавців, а також законність прийнятих ними рішень, та фактично реалізують передбачене Конституцією України право на судовий захист.

Разом з тим, передбачені статтями 447 ЦПК України і 287 КАС України механізми судового контролю за виконанням судових рішень мають і певні відмінності.

Зокрема, оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних/приватних виконавців в порядку статті 447 ЦПК України передбачає звернення зі скаргою в межах тієї ж справи, в якій було прийнято судове рішення, що знаходиться на виконанні в органі державної виконавчої служби чи приватного виконавця, водночас у порядку статті 287 КАС України звернення до суду з новим позовом.

Окрім цього, відмінним є те, що судовий збір не сплачується, як за звернення до суду зі скаргою в порядку статті 447 ЦПК України, так і за апеляційне й касаційне оскарження ухвали суду, постановлену за результатами розгляду такої скарги.

Натомість за звернення до суду з позовом у порядку статті 287 КАС України та за апеляційне й касаційне оскарження судових рішень, прийнятих за результатами розгляду цього позову, судовий збір сплачується в загальному порядку в розмірах, визначених у статті 4 Закону №3674-VI.

До того ж, Законом України від 31.10.2024 №4056-IX «Про внесення змін до Закону України "Про судовий збір" у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 13.05.2024 №6-р(II)/2024 щодо забезпечення принципу обов`язковості судового рішення» частину другу статті 3 викладено в новій редакції, зокрема, доповнено пунктом 19, який передбачає, що судовий збір не справляється за подання апеляційної та касаційної скарг на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, або приватного виконавця під час виконання судового рішення. Указані зміни до Закону №3674-VI набрали чинності 14.11.2024.

З огляду на зазначене, Верховний Суд дійшов висновку, що таке правове регулювання ставить у нерівне становище позивача-стягувача у виконавчому провадженні, на користь якого ухвалено рішення суду в порядку адміністративного судочинства та який реалізує право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця в процесі виконання цього рішення суду в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, порівняно з позивачем-стягувачем у виконавчому провадженні щодо виконання рішення суду, прийнятого за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Зрештою, можливість звернення позивача-стягувача з позовом у порядку статті 287 КАС України, як і у згаданому вище рішенні Конституційного Суду України, поставлена в залежність від сплати судового збору, що створює необґрунтоване втручання в право позивача-стягувача на доступ до суду і порушує його право на виконання судового рішення, що є невід`ємною складовою конституційного права на судовий захист.

Підсумовуючи, Верховний Суд вказав, що ч. 2 ст. 3 та підпункти 1, 2 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону № 3674-VI, які уможливлюють справляння стягувачем у виконавчому провадженні з виконання судового рішення, прийнятого на його користь, судового збору за подання адміністративного позову у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця в порядку 287 КАС України, є такими, що суперечать частині першій статті 8, частинам першій-другій статті 55, статті 129-1 Конституції України, а тому не підлягають застосуванню під час розгляду цієї справи.

Враховуючи висновки Верховного Суду по даній справі, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо необхідності сплати позивачем судового збору за подання позову, поданого в порядку ст. 287 КАС України та повернення його позивачу.

Відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Таким чином ухвала суду про повернення позову підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 308, 312, 315, 317, 320, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2024 по справі № 440/8929/24 - скасувати.

Адміністративну справу № 440/8929/24 направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова