Справа № 520/22105/23
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 р. Справа № 520/22105/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.05.2024, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 30.05.24 по справі № 520/22105/23

за позовом ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_1 , апелянт ) звернулась до суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі- відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), в якій просила:

-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачці, як правонаступниці ОСОБА_3 , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 09.03.2019 по 28.07.2023;

-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачці, як правонаступниці ОСОБА_3 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 09.03.2019 року по 28.07.2023;

-визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачці, як правонаступниці ОСОБА_3 , компенсації втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018, виплата якої проведена 28.07.2023;

-зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачці, як правонаступниці ОСОБА_3 , компенсацію втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018, виплата якої проведена 28.07.2023.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.05.2024 відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила його скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити її позов.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що суд не врахував, що спір в цій справі виник з тією військовою частиною, де ОСОБА_3 проходив службу раніше та був з неї звільнений. Її чоловік загинув, коли проходив військову службу зовсім в іншій військовій частині.

Зауважила, що суд невірно тлумачить ст.1227 ЦК України у взаємозв`язку з Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом МВС України від 25.06.2018 №558, де зазначено, що у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належні, але не отримані ним до дня смерті (загибелі) посадові оклади, оклади за військовими званнями і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер) передаються членам сім`ї померлого, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Зазначеним особам також виплачуються одноразові види грошового забезпечення та інші виплати, право на отримання яких виникло у військовослужбовця до дня його смерті (загибелі).

Стверджувала, що право на отримання середнього заробітку та компенсації втрати частини доходів виникло у ОСОБА_3 з моменту, коли в/ч НОМЕР_1 під час його звільнення 08.03.2019 не провела з ним повний розрахунок. Загинув ОСОБА_3 04.05.2022, на цей момент затримка в розрахунках (що охоплюється поняттям «інші виплати, права на отримання яких має військовослужбовець») складала вже понад 3 роки. Суди у справах 520/28408/21, 520/28410/21 лише підтвердили право ОСОБА_3 на отримання певних виплат за період проходження служби.

Відповідач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, заперечуючи проти доводів скарги позивача, вважаючи правомірним рішення суду першої інстанції, таким, що не має підстав для його скасування, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.05.2024 - без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та відповідно до ст.308 КАС України в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

ОСОБА_1 30.09.2017 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.9).

ОСОБА_3 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно з витягом із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 08.03.2019 № 111-ОС прапорщика ОСОБА_3 , інспектора прикордонної служби 3 категорії - водія (гранатометника) 2 мобільної групи 1 відділення інспекторів прикордонної служби 1 прикордонної застави оперативно-бойової прикордонної комендатури « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнено з військової служби в запас, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 10.03.2019 (а.с.17).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Новобаварським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління серія НОМЕР_2 (а.с.18).

За життя ОСОБА_3 звернувся до суду з позовами про виплату йому грошової компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно, індексації грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні.

Так, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.06.2022 у справі №520/28408/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2023, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_3 , з урахуванням раніше проведених виплат, грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно, відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби за цінами предметів обмундирування, визначеними станом на 01 січня 2019 року розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 30.01.2019 № 21 «Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації».

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2022, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2023, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_3 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін - січень 2008 року з урахуванням виплачених сум; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_3 одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно з листом про надання інформації в/ч НОМЕР_1 від 03.08.2023 №11/4812 на адвокатський запит представника позивача загальна сума нарахувань ОСОБА_3 на виконання судових рішень складається із грошової компенсації речового майна- 6150,41 грн, одноразової грошової допомоги при звільненні- 40000,00 грн, індексації грошового забезпечення за період 01.12.2015 -28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін- січень 2008 року- 78230,58 грн, всього 124380,99 грн (а.с.12).

Відповідно до розрахункового листа ОСОБА_3 за липень 2023 року та платіжної інструкції №1894 від 28.07.2023 , 29 липня 2023 року ОСОБА_3 було виплачено на виконання вищезазначених судових рішень 122 515,28 грн (за вирахуванням податку на доходи та військового збору) (а.с.13-14).

Як вбачається із наявного в матеріалах справи посвідчення, позивачка ОСОБА_1 має статус дружини військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав без вісті під час проходження військової служби (а.с.11).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати, їй, як правонаступниці - дружині військовослужбовця ОСОБА_3 , який загинув під час проходження військової служби, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.03.2019 по 28.07.2023 та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 по 28.02.2018, виплати якої проведена 28.07.2023, позивачка звернулась із цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись на положення ч.1 ст.1219 ЦК України, зазначив, що право на звернення до суду за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до ст.ст.116-117 КЗпП України, належить виключно такому працівнику, оскільки це право нерозривно пов`язане з його особистими немайновими правами. Суд дійшов висновку, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва, тому позивачка, як дружина померлого військовослужбовця, не має права на виплату середнього заробітку згідно зі ст.ст.116-117 КЗпП України та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Відповідно до частин 1 - 3 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 4 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон №2352-ІХ і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Ключовим питанням у цій справі є можливість правонаступництва у спірних правовідносинах та право на отримання суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації дружиною померлого військовослужбовця.

Колегією суддів встановлено, що чоловіка позивачки ОСОБА_3 було звільнено з військової служби в запас, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення в/ч НОМЕР_1 за наказом від 08.03.2019. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . За життя ОСОБА_3 звернувся до суду з позовами про виплату йому грошової компенсації за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно, індексації грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, які після його смерті були виплачені його дружині-позивачці ОСОБА_1 29.07.2023.

Позивачка вважає, що, як правонаступниця свого померлого чоловіка-військовослужбовця, має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.03.2019 по 28.07.2023 та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати йому індексації грошового забезпечення.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Статтею 269 ЦК України передбачено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.

Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя (стаття 271 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, особисті немайнові права.

Статтею 1227 ЦК України визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 576/1388/17, від 15.11.2021 у справі №340/5543/20, від 05.05.2022 у справі № 520/10496/2020 та від 09.02.2023 у справі № 600/1290/20-а, від 14.03.2025 у справі №580/6254/22.

Відповідно до п. 1 розділу ХХХ «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам»», затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 ( далі-Порядок №260), у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військово-службовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.

Згідно з підпунктом 1 пункту 6 розділу 5 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 №558 (далі- Інструкція №558), у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належні, але не отримані ним до дня смерті (загибелі) посадові оклади, оклади за військовими званнями і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер) передаються членам сім`ї померлого, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Зазначеним особам також виплачуються одноразові види грошового забезпечення та інші виплати, право на отримання яких виникло у військовослужбовця до дня його смерті (загибелі).

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які були нараховані, належали до виплати особі за життя і залишилися неотриманими у зв`язку з його смертю.

Колегією суддів встановлено, що предметом спору є сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення. Ці суми за життя не були нараховані та не належали загиблому військовослужбовцю ОСОБА_3 .

Доказів нарахування ОСОБА_3 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення матеріали справи не містять.

Оскільки спір у даній справі виник, стосовно сум, які за життя ОСОБА_3 йому не належали, не були нараховані та присуджені, то такі суми, не можуть передаватися членам сім`ї, зокрема дружині, померлого.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має, в порядку встановлену цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що саме її права, свободи та законні інтереси були порушені суб`єктом владних повноважень.

З позовної заяви вбачається, що позивачка просить здійснити нарахування та виплату сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні її покійного чоловіка та сум компенсації у зв`язку з порушенням строку виплати індексації його грошового забезпечення. Разом з тим, за його життя ці суми не були нараховані.

Право на грошове забезпечення, отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку, на компенсацію через порушення строків виплати індексації випливає зі змісту права на соціальний захист, спрямованого на задоволення матеріальних потреб військовослужбовців і реалізується шляхом надання особі достатнього матеріального забезпечення.

Відтак, таке право на грошове забезпечення військовослужбовця нерозривно пов`язане з особою, якому воно призначено, у зв`язку з чим тільки особа, яка безпосередньо отримувала грошове забезпечення, вважаючи, що воно нараховується та виплачується в неналежному розмірі, може звернутися до суду за захистом своїх прав.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що законодавець в Порядку №260 та в Інструкції №558 визначив поняття «належні» суми, тобто ті, які особа мала б право отримати зі будь-яких обставин, як приклад місячне грошове забезпечення, визначене контрактом. При цьому ані Порядком №260, ані Інструкцією №558, на яку посилається апелянт, ані іншими нормативними актами не визначено право на правонаступництво, успадкування, тощо сум (середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації тощо), які не нараховані, а також не визначені відповідними актами індивідуальної дії, як то наказ, контракт, угода тощо.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що лише нараховані суми грошового забезпечення, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації входять до складу спадщини, підлягають виплаті спадкоємцям; за цих умов наведені правовідносини допускають правонаступництво.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у позивачки відсутні підстави щодо зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації у зв`язку з порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення її померлого чоловіка, оскільки такі виплати нерозривно пов`язані саме з особою військовослужбовця.

Враховуючи все вищевикладене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк не містять аргументованих доводів на спростування правомірності висновку суду першої інстанції у взаємозв`язку з обставинами справи, та не свідчать про порушення судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року по справі № 520/22105/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін