Справа № 160/922/25
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2025 рокуСправа №160/922/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області (далі - відповідач, УСБУ у Дніпропетровській області), в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, які виразились у:
неправомірній відмові ОСОБА_1 в наданні інформації за запитом на отримання публічної інформації від 11 листопада 2024 року (вхідний номер П-39/ІЗ), викладеній у датованому 18 листопада 2024 року листі розпорядника інформації - Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області №55/Д/П-39/73/04;
порушенні розпорядником інформації - Управлінням Служби безпеки України у Дніпропетровській області строку розгляду запиту ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 11 листопада 2024 року (вхідний номер П-39/ІЗ), тобто несвоєчасному наданні інформації;
- зобов`язати Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області ознайомити ОСОБА_1 з усією інформацією, яка стосується особисто ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , якою володіє Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, та надати завірені належним чином копії документів, якими підтверджується відповідна інформація стосовно ОСОБА_1 .
Вищезазначена позовна заява не відповідала вимогам ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у зв`язку з чим ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.01.2025 р. ця позовна заява була залишена без руху, з наданням строку для усунення недоліків.
На виконання ухвали суду позивач виправив вказані недоліки, згідно заяви від 22.01.2025 р. (вх. №4433/25).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 р. відкрито провадження в адміністративній справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи
До суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.02.2025 р. клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, - задоволено частково.
Витребувано у УСБУ у Дніпропетровській області інформацію щодо:
1) реквізитів поштового відправлення (вид, категорія та номер поштового відправлення, місце та дата прийняття, прізвище, ім`я та по батькові і поштова адреса відправника та адресата (одержувача) УСБУ у Дніпропетровській області відповіді на запит ОСОБА_1 про отримання публічної інформації від 11 листопада 2024 року;
Цією ж ухвалою провадження у справі зупинено до надання витребуваних судом доказів.
Також до суду надійшла заява відповідача про продовження строку на надання відзиву, разом із доказами у справі №160/922/25.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.02.2025 р. заяву Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про продовження строку на надання відзиву, разом із доказами у справі №160/922/25, - задоволено. Продовжено Управлінню Служби безпеки України у Дніпропетровській області строк на надання відзиву протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня отримання копії цієї ухвали.
12.03.2025 р. до суду надійшов від УСБУ у Дніпропетровській області направлений засобами поштового зв`язку відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та просив у задоволенні позову відмовити. Так, позиція відповідача аргументована тим, що інформація у тій формі, що вимагав позивач, надається у відповідності до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», указу Президента України №547 від 05.05.2011 р. та Інструкції про порядок забезпечення доступу до публічної інформації у Службі безпеці України, затвердженої наказом ЦУ СБУ №231 від 14.06.2011 р. У відзиві зазначено, що 11.11.2024 р. на офіційну електронну адресу відповідача надійшов запит на отримання публічної інформації, що підтверджується відміткою в журналі №19/259 реєстрації звернень громадян, обліку і розгляду запитів на публічну інформацію, а також роздруківкою. Відповідач зазначив, що, керуючись положеннями ст. 253 Цивільного кодексу України, запит від 11.11.2024 р. зареєстровано за №П-39/ІЗ від 12.11.2024 р. та передано на розгляд уповноваженому підрозділу УСБУ. Як зазначив відповідач, з урахуванням положень ч. 1 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України останнім днем для надання відповіді на запит позивача було 18.11.2024 р. (включно). У власному запиті від 11.11.2024 р. (вх. №П-19/ІЗ від 12.11.2024 р.) ОСОБА_1 , зокрема, просив ознайомити його з усією інформацією, якою стосовно нього особисто володіє УСБУ у Дніпропетровській області та надати завірені належним чином копії документів, якими підтверджується відповідна інформація стосовно позивача. Також у цьому запиті ОСОБА_1 просив відповідь надіслати поштою та на його електронну адресу. Так, відповідач стверджує, що за результатами розгляду запиту позивача, УСБУ у Дніпропетровській області листом від 18.11.2024 р. №55/15/Д/П-39/ІЗ/94, в межах строку, визначеного Законом №2939-VI, Інструкцією №231 та положеннями Цивільного кодексу України, засобами поштового зв`язку надано відповідь на запит, в якій позивачу роз`яснено положення законодавства яким врегульовано порядок надання відповідей на запити на публічну інформацію в Службі безпеці України, а також надано належним чином завірені копії документів стосовно ОСОБА_1 . У відзиві зазначено, що про надання відповіді на запит позивача зроблено запис (відмітку) в Журналі №19/259 реєстрації звернень громадян, обліку і розгляду запитів на публічну інформацію. Крім того, як зазначив у відзиві відповідач, 21.11.2024 р. відповідачем направлено на електронну поштову адресу ОСОБА_1 сканкопію відповіді (листа) УСБУ у Дніпропетровській області від 18.11.2024 р. №55/15/Д/П-39/ІЗ/94 з доданими до неї належним чином завіреними копіями документів стосовно ОСОБА_1 . Наведене, на думку відповідача, спростовує викладені у позовній заяві доводи ОСОБА_1 про відмову відповідача у наданні доступу до інформації на його запит, а також щодо порушення УСБУ у Дніпропетровській області строку розгляду запиту на публічну інформацію. Враховуючи наведене, відповідач стверджує, що ним, як розпорядником інформації, було надано на запит позивача інформацію у повному обсязі, відповідно та у строк, визначений Законом України «Про доступ до публічної інформації», Цивільним кодексом України та Інструкцією про порядок забезпечення доступу до публічної інформації у Службі безпеці України, затвердженої наказом ЦУ СБУ №231 від 14.06.2011 р.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.03.2024 р. вдруге витребувано від Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області інформацію щодо реквізитів поштового відправлення (вид, категорія та номер поштового відправлення, місце та дата прийняття, прізвище, ім`я та по батькові і поштова адреса відправника та адресата (одержувача) УСБУ у Дніпропетровській області відповіді на запит ОСОБА_1 про отримання публічної інформації від 11 листопада 2024 року.
Цією ж ухвалою продовжено строк зупинення провадження у справі до надання відповідачем витребуваних доказів.
20.03.2025 р. до суду надійшло від ОСОБА_1 клопотання про витребування доказів у справі та постановлення окремої ухвали.
24.03.2025 р. до суду надійшла через підсистему «Електронний суд» від УСБУ в Дніпропетровській області заява, в якій відповідач, посилаючись на положення Інструкції про порядок забезпечення доступу до публічної інформації у Службі безпеці України, затвердженої наказом ЦУ СБУ №231 від 14.06.2011 р. зазначив про неможливість надання витребуваної судом інформації, оскільки вказане не передбачене вказаною Інструкцією. Також відповідач зазначив про направлення належним чином засвідчених копій аркушів журналу №19/259 (реєстрації звернень громадян, обліку і розгляду запитів на публічну інформацію) з відповідними записами про направлення відповіді на запит на отримання інформації позивачу разом з відзивом на позовну заяву.
01.04.2025 р. до суду надійшли через підсистему «Електронний суд» від УСБУ в Дніпропетровській області заперечення на клопотання (заяву) ОСОБА_1 про витребування доказів, в яких відповідач зазначив, що клопотання позивача не відповідає вимогам статей 72, 73, 74, 80 КАС України, є необґрунтованим, недоведеним та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Так, відповідач стверджує, що зі змісту направлених ним до суду та позивача доказів можливо встановити дату та час отримання УСБУ запиту ОСОБА_1 про отримання публічної інформації від 11.11.2024 р., а також дату та час направлення УСБУ відповіді на запит позивача на адресу електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 Також відповідач наголосив, що 07.03.2025 р. відповідачем направлявся позивачу відзив на позовну заяву з додатками засобами поштового зв`язку, проте 25.03.2025 р. поштове відправлення повернуто до УСБУ у Дніпропетровській області з відміткою про причини повернення (за вказаною адресою відсутній адресат), що спростовує доводи позивача про не направлення йому відзиву на позовну заяву.
01.04.2025 р. до суду надійшла від ОСОБА_1 відповідь на відзив на адміністративний позов, в якій позивач зазначив, що 28.03.2025 р. отримав через електронний кабінет ЄСІТС «Електронний суд» відзиву УСБУ у Дніпропетровській області на позовну заяву й вказав, що не погоджується із викладеними у відзиві аргументами відповідача. Так, ОСОБА_1 зазначив про хибність тверджень відповідача про те, що копіями аркушів журналу реєстрації звернень громадян, обліку і розгляду запитів на публічну інформацію №19/259 нібито підтверджується факт надання УСБУ у Дніпропетровській області 18.11.2024 р. за №55/Д/П-39/73/04 відповіді на запит позивача. ОСОБА_1 вважає, що цими документами підтверджується виключно факт реєстрації відповіді УСБУ у Дніпропетровській області на його запит й датування цієї відповіді 18.11.2024 р. жодним чином не підтверджує факт надсилання позивачу даної відповіді цією датою. Додатково позивач зауважив, що до відзиву не долучено копії аркушів журналу реєстрації вихідної документації, на яких зареєстровано з присвоєнням вихідного номеру №55/Д/П-39/73/04 відповідь на запит позивача про отримання публічної інформації. Крім того, ОСОБА_1 стверджує, що факт передання УСБУ у Дніпропетровській області 18.11.2024 р. або в іншу дату листа №55/Д/П-39/73/04 для відправки поштою адресату не підтверджено ні реєстром передачі поштового відправлення, ані іншим документом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 р. провадження по справі поновлено.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 р. у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів у справі відмовлено.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 р. у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали у справі відмовлено.
Згідно із приписами ч. 6 ст. 77 КАС України, у разі якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Також у цьому запиті позивач просив відповідача надати йому відповідь протягом 5 робочих днів з дня отримання запиту й цю відповідь надіслати поштою та на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1
11.11.2024 р. на офіційну електронну адресу УСБУ у Дніпропетровській області надійшов вищевказаний запит на отримання публічної інформації, що підтверджується відміткою в журналі №19/259 реєстрації звернень громадян, обліку і розгляду запитів на публічну інформацію (том 1, початок заповнення - 05.01.2024 р.), та у подальшому цей запит було зареєстровано за №П-39/ІЗ від 12.11.2024 р. та передано на розгляд уповноваженому підрозділу Управління.
За результатами розгляду поданого позивачем запиту УСБУ у Дніпропетровській області складено відповідь (лист) «Щодо надання інформації» за №55/15/Д/П-39/73/94 від 18.11.2024 р., про що наявна відмітка в журналі №19/259 реєстрації звернень громадян, обліку і розгляду запитів на публічну інформацію в графі «Відмітка про виконання, результати розгляду, зняття з контролю».
У цьому листі відповідач посилався на положення ст.ст. 19, 20, 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та зазначив таке:
«Звертаємо увагу на приписи частини 5 статті 19 Закону про доступ до публічної інформації, зокрема, запит на інформацію має містити: ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти (номер засобу зв`язку, якщо такий є); загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Додатково зазначаємо, що згідно із статтею 20 Закону України «Про інформацію» за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом, частиною 1 статті 21 цього Закону визначено види інформації з обмеженим доступом, до якої, крім конфіденційної інформації, відноситься таємна та службова інформація.
Вимогами частини 2 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.
Вкотре зауважуємо, що питання практичної реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав та законних інтересів врегульовано вимогами Закону України «Про звернення громадян».
У разі незгоди з прийнятим рішенням, Ви маєте право оскаржити його у порядку встановленому чинним законодавством України.».
В якості додатків до цієї відповіді в листі зазначені копії:
- звернення ОСОБА_1 (вх. №П-260 від 22.03.2024 р.) та відповіді на звернення від 18.04.2024 р. обліковий №55/16-3752-вих.;
- звернення ОСОБА_1 (вх. №П-395 від 10.05.2024 р.) та відповіді на звернення від 20.05.2024 р. обліковий №55/16/П-395/93;
- заяви ОСОБА_1 (вх. №П-534 від 27.06.2024 р.) та відповіді на заяву від 08.07.2024 р. обліковий №55/16-6708-вих.
21.11.2024 р. о 08:55 год. УСБУ у Дніпропетровській області направило позивачу сканкопію вищезазначеного листа з додатками засобами електронного зв`язку (на вказану в його запиті адресу електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Одночасно із цим, суд зауважує, що доказів направлення УСБУ у Дніпропетровській області листа «Щодо надання інформації» за №55/15/Д/П-39/73/94 від 18.11.2024 р. позивачу засобами поштового зв`язку (на вказану в запиті ОСОБА_1 поштову адресу: АДРЕСА_1 ) до суду не надано (в т.ч. на виконання вимог ухвал суду від 27.01.2025 р., від 20.02.2025 р. та від 17.03.2025 р.) й про існування таких доказів суд не повідомлено.
Вважаючи, що УСБУ у Дніпропетровській області, як розпорядник інформації, неправомірно відмовив йому у наданні інформації та порушив строк розгляду поданого ним запиту на отримання публічної інформації від 11.11.2024 р. (вх. №П-39/ІЗ), ОСОБА_1 звернувся за захистом власних прав та інтересів до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 3 ст. 32 Конституції України, кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.
Статтею 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
У відповідності до статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації, здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації врегульовані Законами України «Про інформацію» №2657-ХІІ від 02.10.1992 р., «Про доступ до публічної інформації» №2939-VІ від 13.01.2011 р. (далі - Закон №2939-VІ) та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з преамбулою Закону України «Про інформацію» цей Закон регулює відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.
У відповідності до положень статей 1, 4 Закону України «Про інформацію», інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді; документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.
Суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень.
Об`єктом інформаційних відносин є інформація.
Частина 1 статті 3 Закону України «Про інформацію» встановлює право кожного на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
За змістом частини 1 статті 6 Закону України «Про інформацію», право на інформацію забезпечується, зокрема, обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та медіа про свою діяльність і прийняті рішення; обов`язком суб`єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації.
Право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частина 2 статті 6 Закону України «Про інформацію»).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 7 Закону України «Про інформацію», право на інформацію охороняється законом.
Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України «Про доступ до публічної інформації».
Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.
Цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом (ч. 2 ст. 2 Закону №2939-VI).
Так, у статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що публічною інформацією є відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом (пункт 1 частини 1 статті 3 Закону №2939-VІ).
Статтею 12 Закону №2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону №2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
За змістом статті 4 Закону №2939-VI, доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.
Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні, про що зазначено в частині 1 статті 19 Закону №2939-VІ.
Крім того, даною статтею визначено порядок оформлення запитів на інформацію.
Так, згідно із приписами ч.ч. 2, 3, 4, 5 ст. 19 Закону №2939-VІ, запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі.
Запит на інформацію має містити:
1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є;
2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо;
3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини 1 статті 5 Закону №2939-VІ).
Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (пункт 6 частини 1 статті 14 Закону №2939-VІ).
Частиною 1 статті 3 Закону №2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Так, у статті 10 Закону №2939-VІ, визначено, що кожна особа має право:
1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом;
2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається;
3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону;
4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів; 5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.
Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону №2939-VІ, розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані:
1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом;
2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;
3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;
4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.
Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.
Відповідно до частини 4 статті 13 Закону №2939-VI, всі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акту, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Відповідно до частини 2 статті 19 Закону №2939-VI, запитувач має право звернутися до розпорядника інформації з запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
У відповідності до положень ч.ч. 1, 2 та 4 ст. 20 Закону №2939-VІ, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту.
Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Закон №2939-VI передбачає, що публічна інформація є відкритою, крім випадків, установлених законом. Водночас, вказаним Законом визначено випадки обмеження доступу до інформації.
Відповідно до частини 1 статті 6 Закону №2939-VІ, інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Частиною 2 статті 6 цього Закону №2939-VІ визначено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;
2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;
3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
За приписами ч.ч. 4, 7 ст. 6 Закону №2939-VI, інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.
Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої не обмежений.
Статтями 7, 8, 9 Закону №2939-VІ визначено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону. Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську, розвідувальну таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю. Порядок доступу до таємної інформації регулюється цим Законом та спеціальними законами.
Частиною 2 статті 9 Закону №2939-VI встановлено, що документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.
Таким чином, відповідність одному із зазначених пунктів ч. 1 ст. 9 Закону №2939-VI не створює обов`язку автоматичного віднесення інформації до службової.
Стаття 9 Закону №2939-VI передбачає, що така інформація може бути віднесена до службової. Тобто інформація, що міститься у будь-якій доповідній записці, не повинна автоматично мати статус «для службового користування». Це можливо у разі, якщо застосування «трискладового тесту» засвідчило наявність підстав для обмеження доступу до неї.
Службова інформація, передбачена в п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону №2939-VI, не може міститись у правових актах суб`єктів владних повноважень - нормативних чи індивідуальних. Такі акти є рішеннями у розумінні статті 9 Закону №2939-VI і відповідно службова інформація може міститись лише в документах, які передували їх прийняттю.
Відповідно суперечитиме Закону №2939-VI віднесення інформації, що міститься в нормативно-правових актах чи індивідуально-правових актах (накази, розпорядження, рішення тощо), до службової і надання таким актам грифу «для службового користування». Проте це не стосується другої категорії інформації, що може належати до службової, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 9 Закону №2939-VI.
Відмовляючи в доступі до інформації з підстави того, що вона є службовою, розпорядник повинен вказати, до якої з визначених частиною 1 статті 9 Закону №2939-VI категорій належить ця інформація. Якщо інформація не належить до жодної з визначених цією нормою категорій, доступ до неї не може обмежуватись на підставі того, що вона є службовою.
З аналізу наведених приписів Закону №2939-VI слідує, що належність запитуваної інформації до конфіденційної, таємної або для службового користування на підставі статей 7, 8, 9 Закону №2939-VI відповідно не є єдиною достатньою підставою для обмеження доступу до неї. Обмеження доступу до конкретної інформації допускається у разі, якщо за визначенням вона є конфіденційною або таємною або для службового користування та за умови застосування сукупності вимог пунктів 1-3 частини 2 статті 6 Закону №2939-VI (частина 2 статті 6, частина 1 статті 8, частина 1 статті 9, п. 2 частини 1 статті 22 Закону №2939-VI).
Зокрема, присвоєння певному документу грифу «для службового користування» (ч. 2 ст. 9 №2939-VI) саме по собі не є підставою для відмови у задоволенні запиту на інформацію у ньому, оскільки така підстава не передбачена ч. 1 ст. 22 Закону №2939-VI.
Аналогічно не може бути відмовлено у доступі до інформації тільки через те, що відповідний вид інформації включено до переліку відомостей, що становлять службову інформацію. Наявність підстав для такої відмови може бути встановлена лише шляхом застосування «трискладового тесту» (п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону №2939-VI).
Одночасно із цим слід зауважити, що тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.
Вичерпний перелік випадків, коли розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту про надання інформації, установлений нормами ч. 1 ст. 22 Закону №2939-VІ, за приписами якої розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Відповідно до частин 2, 5 статті 22 Закону №2939-VI, відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації. Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено:
1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації;
3) мотивовану підставу відмови;
4) порядок оскарження відмови;
Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 22 Закону №2939-VI, відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, які становлять зміст «трискладового тесту».
З відмови у доступі до публічної інформації повинно вбачатися:
1) якому з перелічених у пункті 1 частини 2 статті 6 Закону №2939-VI, інтересів (далі - правомірні інтереси) відповідає обмеження, а також чому обмеження доступу відповідає зазначеному інтересу (інтересам);
2) у чому конкретно полягає шкода правомірному інтересу (інтересам); яким є причинно-наслідковий зв`язок між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому ця шкода є істотною; яка ймовірність настання шкоди внаслідок надання доступу до інформації (п. 2 ч. 2 ст. 6 Закону №2939-VI);
3) чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону №2939-VI).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 22 Закону №2939-VІ, відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою.
Тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, встановлених шляхом застосування трискладового тесту, передбаченого ч. 2 ст. 6 Закону №2939-VI.
Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових, передбачених ч. 2 ст. 6 Закону №2939-VI, означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права в подібних відносинах викладений у постановах Верховного Суду від 24.01.2019 р. у справі №9901/510/18, від 30.01.2020 р. у справі №806/1959/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 р. у справі №9901/249/19.
Рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду (частина 1 статті 23 Закону №2939-VI).

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача (частина 2 статті 23 Закону № 2939-VI).

Аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку про те, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом. Отримувати або створювати такий продукт може виключно суб`єкт владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків. Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

При цьому, законодавець зобов`язує розпорядника інформації надати відповідь на письмовий запит запитувача інформації не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту, яка має бути повною, достовірною та точною або мотивовану відмову у наданні запитуваної інформації у разі наявності підстав, визначених статтею 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Дослідивши зміст відповіді УСБУ у Дніпропетровській області на запит позивача про надання публічної інформації від 11.11.2024 р. (вх. №П-39/ІЗ від 12.11.2024 р.), суд зазначає, що лист УСБУ у Дніпропетровській області «Щодо надання інформації» за №55/15/Д/П-39/73/94 від 18.11.2024 р. взагалі не містить жодного обґрунтування підстави для відмови у наданні запитуваної інформації позивачу, передбаченої положеннями Закону №2939-VI.

Натомість, переважна більшість тексту цього листа-відповіді фактично зводиться до цитування норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» та зауваження про те, що питання практичної реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав та законних інтересів врегульовано вимогами Закону України «Про звернення громадян».

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідачем при наданні відповіді на запит позивача не враховано вимоги ст. 22 Закону №2939-VI, оскільки у наданій ним відмові у задоволенні запиту на інформацію не зазначено мотивованої підстави для такої відмови.

При цьому, розпорядник інформації повинен керуватися принципом добросовісності і розсудливості та не застосовувати формалістичний підхід до вирішення питання, а максимально сприяти (на вимогу) запитувачу, наскільки це практично можливо, у доступі до публічної інформації, гарантованої статтею 10-1 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 16.03.2023 р. у справі №380/15492/21.

З огляду на викладене, з урахуванням наведених законодавчих норм та встановлених обставин, суд вважає, що наявні підстави для визнання протиправними дії відповідача, які виразились у відмові ОСОБА_1 в наданні інформації за запитом про надання публічної інформації від 11.11.2024 р., зареєстрованого в Управлінні Служби безпеки України у Дніпропетровській області за вх. №П-39/ІЗ від 12.11.2024 р., викладеній у датованому 18.11.2024 р. листі розпорядника інформації - Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області №55/Д/П-39/73/04.

Стосовно іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 слід зазначити таке.

Процедура надання доступу до публічної інформації в системі Служби Безпеки України врегульована Інструкцією про порядок забезпечення доступу до публічної інформації у Службі Безпеки України, затвердженої наказом ЦБ СБ України №231 від 14.06.2011 р.(далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 3.1 Інструкції, запит на інформацію, що надійшов на адресу ЦУ, приймається, реєструється та в день отримання запиту подається співробітниками підрозділу УРДЗК на розгляд уповноваженим підрозділам ЦУ, органам та закладам за підписом керівництва відділу розгляду звернень громадян УРДЗК (Приймальні СБУ).

Належність запитуваної інформації до компетенції уповноваженого підрозділу ЦУ, органу та закладу визначається співробітником підрозділу УРДЗК.

Згідно з пунктом 1.3 Інструкції, уповноважений підрозділ ЦУ - підрозділ Центрального управління Служби безпеки України, який здійснює розгляд по суті та підготовку відповіді на запит на інформацію, яка отримана або створена у процесі виконання покладених на нього завдань та функцій або стосується питань, віднесених до його компетенції.

Відповідно до пункту 3.11 Інструкції, відповідь на запит на інформацію надається уповноваженим підрозділом ЦУ, органом та закладом за вказаними запитувачем інформації адресою, номером засобу зв`язку та формою: листом, у вигляді електронного документа, засобами факсимільного зв`язку чи усно телефоном.

Пунктом 3.13 Інструкції передбачено, що відповідь на запит на інформацію надається у строк, визначений статтею 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" №2939-17, тобто не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Суд встановив, що відповідь на запит позивача датована 18.11.2024 р. (останній день строку для надання відповіді 18.11.2024 р.), тобто з дотриманням строку встановленого статтею 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», щодо складання цієї відповіді (лист №55/15/Д/П-39/73/94) наявна відмітка в журналі №19/259 реєстрації звернень громадян, обліку і розгляду запитів на публічну інформацію в графі «Відмітка про виконання, результати розгляду, зняття з контролю».

Разом з тим, слід зазначити, що відповідачем не надано до суду доказів направлення позивачу засобами поштового та/або електронного зв`язку вищезазначеної відповіді 18.11.2024 р. на зазначені у запиті позивача його поштову та електронну адреси.

Так, у відзиві на позову заяву УСБУ у Дніпропетровській області зазначено, що за результатами розгляду запиту позивача листом від 18.11.2024 р. №55/15/Д/П-39/ІЗ, в межах строку, визначеного Законом №2939-VI, Інструкцією №231 та положеннями Цивільного кодексу України, засобами поштового зв`язку надано відповідь на запит, в якій позивачу роз`яснено положення законодавства яким врегульовано порядок надання відповідей на запити на публічну інформацію в Службі безпеки України, а також надано належним чином завірені копії документів стосовно ОСОБА_1 .

Одночасно із цим, суд зауважує, що доказів направлення УСБУ у Дніпропетровській області листа «Щодо надання інформації» за №55/15/Д/П-39/73/94 від 18.11.2024 р. позивачу засобами поштового зв`язку (на вказану в запиті ОСОБА_1 поштову адресу: АДРЕСА_1 ) до суду не надано (в т.ч. на виконання вимог ухвал суду від 27.01.2025 р., від 20.02.2025 р. та від 17.03.2025 р.) й про існування таких доказів суд не повідомлено.

Натомість, в матеріалах справи наявні докази направлення УСБУ у Дніпропетровській області 21.11.2024 р. о 08:55 год. сканкопії вищезазначеного листа з додатками позивачу засобами електронного зв`язку, а саме: на вказану в його запиті адресу електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Факт складання УСБУ у Дніпропетровській області 18.11.2024 р. відповіді на запит позивача (лист №55/15/Д/П-39/ІЗ/94) та направлення цього листа на зазначену у запиті позивача електронну адресу 21.11.2024 р. свідчить про недотримання відповідачем вимог ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

З урахуванням вищенаведеного, суд доходить висновку, що відповідачем порушено строк розгляду запиту ОСОБА_1 про надання публічної інформації від 11.11.2024 р., зареєстрованого в УСБУ у Дніпропетровській області за вх. №П-39/ІЗ від 12.11.2024 р.).

При цьому, суд зазначає, що право на доступ особи до публічної інформації включає в себе не тільки право на отримання відповідної інформації, а і право на своєчасність її отримання. У частині реалізації права особи на отримання інформації суб`єкт владних повноважень має можливість виправити допущене порушення шляхом надання запитуваної інформації.

Водночас, порушення суб`єктом владних повноважень права на своєчасність доступу до публічної інформації є невідновлювальним, тобто суд може лише констатувати порушення, а сам суб`єкт владних повноважень пропуск строку виправити не може, оскільки перебіг часу не залежить від волі будь-яких осіб. Тому порушення строків вчинення передбачених законом дій суб`єктом владних повноважень не може бути виправлено навіть після вчинення юридично значимих дій на виконання своїх обов`язків.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 р. по справі №800/369/17.

Суд звертає увагу на те, що ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 р. (заява №38722/02).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

У сукупності викладених обставин, суд дійшов висновку, що порушене право позивача може бути поновлене шляхом зобов`язання УСБУ у Дніпропетровській області повторно розглянути запит ОСОБА_1 про надання публічної інформації від 11.11.2024 р., зареєстрованого в Управлінні Служби безпеки України у Дніпропетровській області за вх. №П-39/ІЗ від 12.11.2024 р., з урахуванням висновків суду у даній справі та відповідно до норм чинного законодавства України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 КАС України).

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень дії якого оскаржуються, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності вчинених ним дій та не спростовано доводи позивача в цій частині.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із приписами ч.ч. 1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 1211, 20 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи роздруківкою квитанції №4SB7-6BY1-M5RE від 14.01.2025 р.

Оскільки позовну заяву задоволено частково, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають частковому стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області (, вул. Святослава Хороброго, 23, м.Дніпро, 49000) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, які виразились у відмові ОСОБА_1 в наданні інформації за запитом про надання публічної інформації від 11.11.2024 р., зареєстрованого в Управлінні Служби безпеки України у Дніпропетровській області за вх. №П-39/ІЗ від 12.11.2024 р., викладеній у датованому 18.11.2024 р. листі розпорядника інформації - Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області №55/Д/П-39/73/04, а також в порушенні розпорядником інформації - Управлінням Служби безпеки України у Дніпропетровській області строку розгляду запиту ОСОБА_1 про надання публічної інформації від 11.11.2024 р., зареєстрованого в Управлінні Служби безпеки України у Дніпропетровській області за вх. №П-39/ІЗ від 12.11.2024 р.).

Зобов`язати Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області повторно розглянути запит ОСОБА_1 про надання публічної інформації від 11.11.2024 р., зареєстрованого в Управлінні Служби безпеки України у Дніпропетровській області за вх. №П-39/ІЗ від 12.11.2024 р., з урахуванням висновків суду у даній справі та відповідно до норм чинного законодавства України.

У задоволені іншої частини позовних вимог, - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 14.04.2025 р.

Суддя О.М. Неклеса