Справа № 200/601/25
Суддя: Шинкарьова І.В.
Дата ухвалення: 2025-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2025 року Справа№200/601/25

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Шинкарьова І.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України про визнання неправомірними дії щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України (далі відповідач), про стягнення з відповідача з відповідача Державної установи Центр пробації Міністерства юстиції України на користь позивачки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, що в грошовому еквіваленті складає 68 340 (шістдесят вісім тисяч триста сорок) грн. 00 коп. та моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.02.2023 по справі № 200/5154/22, 21.05.2024 виплачено 96550,00 грн.

Позивач вважає, що має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, у зв`язку із чим звернулась до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 11.11.2024 відкрито провадження у справі, про що постановлено відповідну ухвалу, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін. В ухвалі було запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву зі всіма доказами на його підтвердження, які наявні у відповідача.

Ухвалою суду від 11.04.2025 клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду задоволено та поновлено позивачу строк звернення до суду з даним позовом.

Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи наступним.

Представником відповідача зазначено, що порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України визначений наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.03.2018 за № 377/31829 (далі Порядок).

Відповідно до п.3 розділу І Порядку грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: допомога для оздоровлення; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Отже, представник відповідача звертає увагу на тому, що позивач проходив службу як особа рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України. А тому, порядок виплати грошового забезпечення урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, а не нормами трудового законодавства.

Представником відповідача зазначено, що додаткова винагорода, яка передбачена постановою № 168 не є складовою грошового забезпечення, яка належить до виплати при звільненні. Крім того така винагорода носить тимчасовий характер, та виплачується виключно на підставі наказів.

Отже, представник відповідача зазначає, що доводи позивача, що додаткова винагорода є складовою грошового забезпечення та на неї поширюються норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» спростовується вищезазначеними доводами, зокрема й позицією Верховного Суду України у справі № 420/6607/22 (на яку також посилається позивач).

Щодо нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позивач у позовній заяві зазначає розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку 68 340,00 грн.

Вказує, що відносно питання визначення суми коштів, за затримку розрахунку при звільненні Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц вказує, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя.

З аналізу даних, розміщених на офіційному сайті Національного банку України, судом встановлено, що на дату остаточного розрахунку з позивачем, а саме: 07.07.2024 розмір облікової ставки НБУ становив 13 % річних.

Сума недоотриманих коштів 119700 грн., 13 % від цієї суми складає 15 561 грн, тобто 42,63 грн. за один день затримки розрахунку (15 561 грн / 365 днів). Враховуючи, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має визначатися в межах шести місяців (183 календарних дні), позивачу мало бути нараховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 7 758,66 грн (42,63 грн * 182). Така сума на думку відповідача є достатньою компенсацію затримки розрахунку при звільненні.

За приписами ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України № НОМЕР_1 , виданого 08.11.2022.

При цьому, заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 08.09.2022 у справі № 233/1115/22 вирішено: позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задовольнити; шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем м. Костянтинівка Донецької області, громадянином України, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкою м. Костянтинівка Донецької області, громадянкою України, зареєстрований 18.10.2019 Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №222, розірвати; прізвище дружини після розірвання шлюбу змінити на дошлюбне ОСОБА_5 .

Відповідно до витягу з наказу ДУ «Центр пробації» від 26.06.2018 № 62/к капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 з 01.07.2018 призначено на посаду заступника начальника Костянтинівського міськрайонного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Донецькій області

До суду надана копія посвідчення НОМЕР_2 , виданого 25.08.2020, відповідно до якого капітан внутрішньої служби ОСОБА_6 перебувала на посаді заступника начальника Костянтинівського МРВ філії ДУ «Центр пробації» в Донецькій області.

Відповідно до витягу з наказу ДУ «Центр пробації» від 26.06.2018 № 62/к змінено назву уповноваженого органу з питань пробації з Костянтинівського міськрайонного відділу на Краматорський районний відділ № 1.

Відповідно до витягу з наказу ДУ «Центр пробації» від 09.11.2022 № 586/к майора внутрішньої служби ОСОБА_6 , яка перебувала на посаді заступника начальника Краматорського районного відділу № 1 філії Державної установи «Центр пробації» в Донецькій області, звільнено з 09.11.2022 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

З указаного наказу випливає, що позивача звільнено відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» і п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію». У наказі також є відомості про вислугу років позивача на день звільнення.

Позивач перебувала у відпустках з 01.03.2022 по 11.03.2022 (наказ ДУ «Центр пробації» від 18.02.2022 № 61/в), з 08.06.2022 по 17.06.2022 (наказ ДУ «Центр пробації» від 21.05.2022 № 325/в) і з 15.08.2022 по 03.09.2022 (наказ ДУ «Центр пробації» від 25.07.2022 № 497/в).

Крім того, відповідно до наказу ДУ «Центр пробації» від 17.05.2022 № 146/к позивач тимчасово, на час зміни місця перебування в період воєнного стану, була закріплена за Новомосковським районним відділом філії ДУ «Центр пробації» в Дніпропетровській області для продовження виконання посадових обов`язків.

При цьому зазначено, що облік робочого часу здійснюється за основним місцем роботи.

Відповідно до наказу ДУ «Центр пробації» від 22.09.2022 № 423/к позивач тимчасово, на час зміни місця перебування в період воєнного стану, була закріплена за Дністровським районним сектором № філії ДУ «Центр пробації» в Чернівецькій області для продовження виконання посадових обов`язків.

При цьому зазначено, що облік робочого часу здійснюється за основним місцем роботи.

У листі відповідача від 16.11.2022 № 64/55-ЗПІ/11-ЯН/22 зазначено, що заступник начальника Краматорського районного відділу № 1 філії Державної установи «Центр пробації» в Донецькій області майор внутрішньої служби ОСОБА_2 звільнена 09.11.2022 (наказ Державної установи «Центр пробації» від 09.11.2022 № 586/к). За час служби ОСОБА_2 виконувала свої службові обов`язки, пов`язані з реалізацією завдань та функцій пробації відповідно до посадової інструкції, Положення про Краматорський районний відділ № 1 філії Державної установи «Центр пробації» в Донецькій області та Колективного договору.

При цьому, у вказаному листі зазначено, що підстави для нарахування та виплати додаткової винагороди ОСОБА_2 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 відсутні.

З довідки відповідача від 24.01.2023 № 8/2-31 випливає, що за спірний період позивачу не нараховувалася і не виплачувалася додаткова винагорода за Постановою № 168.

Не погоджуючись з даною позицією відповідача позивач звернулась до суду.

Рішенням від 10.02.2023 у справі №200/5154/22 позов ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково та зобов`язано Державну установу «Центр пробації» Міністерства юстиції України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок щомісячно за період з березня 2022 року по липень 2022 року.

04.07.2024, відповідно до витягу з інтернет банкінгу, зазначене рішення було виконане на суму 96550,00 грн.

Листом № 16/7-3ПІ/11/Ян-25 від 24.01.2025 Державна установа «Центр пробації» Міністерства юстиції України надала відповідь на вказаний адвокатський запит, в якій зазначила, що Відповідно до Порядку додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168, не є складовою грошового забезпечення, а отже правові підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Позивач вважаючи, що має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

У ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст. 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8- рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Рішенням Верховного Суду України № 21-8а15 від 17.02.2015 встановлено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Спеціальне законодавство не врегульовує питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівників внутрішньої служби, що проходять службу в тому числі у кримінально-виконавчій службі, зокрема не встановлює відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які належали до сплати звільненому, що позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівників кримінально-виконавчої служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Закріплені у ст.116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 по справі 240/11214/19, від 24.12.2020 по справі 340/401/20, від 05.08.2020 по справі 826/20350/16, від 15.07.2020 по справі 824/144/16-а, від 31.10.2019 по справі 2340/4192/18, від 26.06.2019 по справі 826/15235/16.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З 19.07.2022 положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України викладені в новій редакції: « У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

Приймаючи до уваги, що відповідач не здійснив остаточний розрахунку із позивачкою у визначені законодавством строки, суд приходить до висновку про наявність підстав для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові її середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а отже позивачка набула право на отримання відшкодування за затримку виплати за період з 09.11.2022 по 03.07.2024, але не більш як за шість місяців, що складає 184 дні.

При цьому, дата фактичної виплати не включається у строк затримки розрахунку.

Згідно довідки Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України про доходи № 8/2-24 від 24.01.2025, середньоденна заробітна плата позивача складає 373,44 грн. Зазначена обставина сторонами не заперечується.

Враховуючи зазначене середній заробіток за час затримки розрахунку становить 68712,96 грн. (373,44х184=68712,96).

Суд не бере до уваги розрахунок представника позивача, оскільки він здійснений із розрахунку на місяць, без урахування середньоденної заробітної плати позивача.

Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 у які, зокрема зазначено, «58. Насамперед, судова палата вважає за необхідне звернути увагу на те, що у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновки щодо застосування ст.117 КЗпП України в редакції Закону № 3248-IV від 20.12.2005.

59. У зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким ст.117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19.07.2022 ст.117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV втратила чинність. Отже, судова палата вважає, що розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на ст.117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19.07.2022 є неможливим.

60. Також судова палата зауважує, що наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був обґрунтований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки ст.117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

61. У справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду, визначивши критерії, за яких суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 Кодексу законів про працю України, виходила з того, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

62. Також під час розгляду справи № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду враховувала, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне в повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Указане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

63. Загалом аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що ст.117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах.

64. Також необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.

65. Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

66. Крім того, з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до ст.233 КЗпП України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.

67. У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата вважає, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються ст.117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.»

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 10000 грн., як відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.1, 2, 3 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У п.4, 5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з п.9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому душевних страждань, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій відповідача.

При цьому, позивач жодним чином не обґрунтував розмір заявлено моральної шкоди.

Позивачем має бути доведено, а судом оцінено наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди та грошових коштів є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов до Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів прави, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 968,96 грн.

Отже, враховуючи викладене, та співмірність заявлених та задоволених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 484,48 грн.

Питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу не вирішується, оскільки повний розрахунок понесених позивачем витрат, як зазначено в позовній заяві, буде надано відповідно до вимог ч. 7 ст. 139 КАС України протягом п`яти діб з дня проголошення рішення суду.

Тому, питання про розподіл вказаних судових витрат може бути вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення після надання позивачем доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат в порядку та строки передбачені ст. 139, 143, 252 КАС України.

Керуючись ст.ст. 73- 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України (юридична адреса: 04050, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, 81, ) про зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Стягнути з Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, що в грошовому еквіваленті складає 68712 гривень 96 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при зверненні до суду в сумі 484,48 грн.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 11.04.2025.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Шинкарьова