Справа № 420/4360/25
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2025-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4360/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванова Е.А.,

за участі секретаря Ростомової А.П., позивача ОСОБА_1 , представників: позивача Дергачової А.В., відповідачів ОСОБА_2 , третьої особи Осадчого А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне управління Служби безпеки України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась з вищевказаним позовом до суду у якому просить визнати противоправною бездіяльність Головного управлення Державної міграційної служби України в Одеській області та Державної міграційної служби України щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 12.08.2024 про визнання біженцем; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області та Державну міграційну службу України розглянути заяву ОСОБА_3 від 12.08.2024 про визнання біженцем та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 року №649, мотивуючи це тим, що 26.04.2024 року міграційна служба Румунії ухвалила рішення про відправку її до Латвії. З Латвії їй загрожувала примусова висилка в рф або Туреччину, з якої мене також негайно екстрадували б в рф. Крім того, у міграційній службі Румунії відмовились віддати її діючий (не прострочений) російський закордонний паспорт.

У цій ситуації їй терміново довелося ухвалити рішення про втечу до України. 05.05.2024 року я перетнула державний кордон України в Чернівецькій області. Юрист, який є експертом з Європейського суду по правах людини (далі за текстом - ЄСПЛ) та різних процедур ООН, підготував скаргу до ЄСПЛ на Молдову та Румунію. Вона була подана 09.08.2024 року. Наступного дня після проведення перевірочних заходів з боку співробітників СБУ, співробітник ДПСУ з Чернівецької області відвіз її до міста Кам`янця-Подільського Хмельницької області. Там він передав її співробітникам СБУ і вони разом пішли у відділення ДМСУ в Хмельницькій області. Після спілкування зі співробітниками відділення ДМСУ в Хмельницькій області, співробітники СБУ повідомили, що тут не хочуть приймати її заяву про надання притулку і вони прийняли рішення відвезти її до міста Одеси. У липні 2024 року позивач звернулася за допомогою до організації УВКБ ООН - ГО «Десяте квітня». Співробітники цієї організації провели оцінку її кейсу та винесли рішення про те, що вона потребує міжнародного захисту відповідно до критеріїв УВКБ ООН. 12.08.2024 року вона звернулася до Головного управлення Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі за текстом - ГУ ДМС в Одеській області) з заявою про надання притулку в Україні через те, що її переслідують у росії за етнічною, політичною та релігійною ознакою, (вх. №Б-621/6/5101-24 від 12.08.2024 року). Однак заяву про визнання біженцем з додатками не було прийнято, тому вона була змушена подати документи через канцелярію (додаток №2). Після початку повномасштабної воєнної агресії росії проти України, вона як етнічна українка, колишній народний депутат Ради народних депутатів Семилуксього муніципального району Воронезької області, знаходячись в росії, підтримала Україну і писала у депутатському чаті українською мовою, відгукнулася на заклик Володимира Зеленського та публічно засудила війну росії проти України, щоб допомогти Україні. Внаслідок цього, їй довелося тікати з росії. І саме тому вона просила притулку в України. 14.08.2024 вона отримала відповідь з ГУ ДМС в Одеській області, в якій її повідомили, що направили її документи до ДСІОБГ ДМС задля прийняття всебічного управлінського рішення і проведення додаткових перевірочних заходів у межах міжнародного та національного законодавства (супровідний лист №5100.5.1-9055/51.3-24) (додаток №3). Водночас, порушуючи цю норму, їй не було видано довідку про звернення за захистом в Україні і не було проведено її реєстрацію. 11 жовтня 2024 року вона отримала відповідь від Центрального апарату ДМСУ, підписану електронним підписом першого заступника голови ДМСУ Ірини Ковалевської, яка є незаконною та містить неправдиву інформацію про неї. 15 січня 2025 року нею була направлена скарга до Центрального апарату ДМСУ в адміністративному порядку, в якій вона оскаржила бездіяльність співробітників ДМСУ. Зверненню присвоєно номер БЄ-18345449, Відповіді до теперішнього часу вона не отримала.

28 січня 2025 року нею було направлено звернення до ГУ ДМС в Одеській області в якому позивач просила видати їй довідку про реєстрацію моєї заяви про притулок. 31 січня 2025 року нею була подана через канцелярію заява до ГУ ДМС в Одеській області в якій вона просила видати їй довідку про реєстрацію заяви про притулок. 4 лютого 2025 року я отримала відповідь ГУ ДМС в Одеській області - (Вихідний №Б-80/6/5101-25/5100.5.1/1040-25 від 03.02.2025), в якій повідомили, що не видадуть довідку про звернення за захистом, бо не отримали відповіді з Центрального апарату ДМС.

Ухвалою від 17.02.2025 року відкрито позовне провадження в адміністративній справі та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження.

03.03.2025 року від представника відповідачів до суду надійшли відзиви на позов (аналогічні за змістом) у якому він позов не визнає з підстав того, що 14.08.2024 ГУ ДМС в Одеській області матеріали ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту від 17.05.2024 надіслано до ДСІОБГ ДМС задля прийняття всебічного управлінського рішення та проведення додаткових перевірочних заходів у межах міжнародного та національного законодавства (супровідний лист № 5100.5.1-9055/51.1-24), про що було повідомлено позивача.

У листі від 01.10.2024 № 8.5-9457/2-24 ДМС зазначила, що за наслідком опрацювання матеріалів, встановлено, що у розпорядженні Служби державної безпеки Латвійської Республіки наявна інформація, що позивач може становити загрозу національній та громадській безпеці (рішення Відділу у справах притулку Управління у справах громадянства та міграції від 28.06:202:ї, № 586/РЬ№2023 "Про відмову у наданні статусу біженця та альтернативного захисту у справі Ніни Беляєвої). Також було зазначено, що Україна перебуває в умовах воєнного стану у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України та до громадян країни-агресора застосовуються положення статті 9 Конвенції про статус біженців 1951 року. У зв`язку з чим ДМС повертає наявні матеріали позивачу. У ній визначено, що ніщо в цій Конвенції не позбавляє Договірну Державу, права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної, безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця Договірна Держава, з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів; щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки. Правило Конвенції про статус біженців 1951 року застосовується на підставі ч. 2 ст. 2 Закону, за її приписами якої якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.

Зазначає, що Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку рф, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського і Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї і НАТО, Парламентської Асамблеї ОБОЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором (далі - Звернення), та посилається на воєнний стан. Відповідно до ст. 15 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) Висока Договірна Сторона під час війни може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, і у| випадку використання цього трава має інформувати Генерального секретаря Ради Європи про вжиті нею заходи. Відповідно до ст. З Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період да правового режиму воєнного стану, , можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, і передбачені статтями 30- 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також ! вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів осіб, передбачені ст. 8 Закону України від 12.05.2015 № 389 «Про правовий режим воєнного стану».

Дослідивши зміст заяв по суті справи, надані до суду письмові докази у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено що ОСОБА_1 громадянка рф в травні 2024 року перетнула з боку Румунії кордон України поза межами прикордонного контролю та була затримана прикордонною службою. 12.08.2024 року позивач перебуваючи в м.Одесі звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання притулку, через переслідування у росії за етнічною, політичною та релігійною ознакою та отримання статусу біженця. Заяву позивача Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області направило до Державної міграційної служби України.

01.10.2024 року Державна міграційна служба України направила позивачу лист вих.№5-9457/2-24 у якому повідомило, що за результатами опрацювання наданих матеріалів встановлено, що у розпорядженні Служби державної безпеки Латвійської Республіки наявна інформація, що вона може становити загрозу національній та громадській безпеці Латвійській республіці (рішення Відділу у справах притулку Управління у справах громадянства та міграції від 28.06.2023 року №586 /PLN/2023 «Про відмову у наданні статусу біженця та альтернативного захисту» у справі Ніни Беляєвої). У зв`язку з цим, а також те, що України перебуває в умовах правового режиму воєнного стану стосовно неї застосовано положення ст.9 Конвенції про статус біженців 1951р.

З вказаним листом Державної міграційної служби України позивач не погодилась та направила скарги в різні державні органи на які листом вих.№УКЦ-Б-31 -25 /8.5/25-25 від 05.02.2025 року Державна міграційна служба України повідомила позивача, що підстави для видачі довідки про звернення за захистом в Україні відсутні, оскільки її заява про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту від 12.08.2024 року не реєструвалась та рішення про відмову не приймалось з огляду на те, що України перебуває в умовах правового режиму воєнного стану що і зумовило застосувати до неї як громадянки рф положення ст.9 Конвенції про статус біженців 1951р.

З вказаною бездіяльністю відповідачів позивач не погодилась та звернулась до суду з позовом.

Джерела права та висновки суду.

Згідно ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі (п. 4 ч.1 статті 1 Закону №3671-VI).

Заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті.

Згідно статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону №3671-VI.

Згідно наведеної норми не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч.1 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Якщо заявник не може особисто скласти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з неписьменністю або фізичними вадами, заява на його прохання складається іншою особою, про що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, робить на заяві відповідний запис (ч.6 ст. 7 Закону № 3671-VI).

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту врегульована Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 № 649 (Зареєстрований в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 р. за № 1146/19884)
Відповідно до п.2.1. Наказу №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правничою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

У разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (п. 2.4, 2.5 Правил №649).

Згідно ч.6 статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже статтею 8 Закону №3671-VI передбачений вичерпний перелік підстав відмови в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Аналіз наведених норми законодавства дає підстави для висновку, що Закон №3671-VI диференціює такі стадії процедури розгляду заяв: попереднього розгляду заяв (стаття 8 Закону); розгляд заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 9 Закону); прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 10).

На стадії попереднього розгляду за поданою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту можливе прийняття двох видів рішень - рішення про оформлення документів або рішення відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ці рішення приймаються на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Судом встановлено, що позивач, перебуваючи в м.Одесі, звернувся до Головного управління ДМС у Одеській області, як це передбачено Наказом №649 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Така заява подана особисто позивачем.

За результатами розгляду матеріалів звернення позивача Державної міграційної служби України надано відповідь, в якій повідомлено, що на сьогодні Україна перебуває в умовах воєнного стану, тому до неї застосовано ст.9 Конвенції про статус біженців 1951р.

Таким чином заява позивача від 12.08.2024 року щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не реєструвалась та рішення про відмову у її прийнятті відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Правил №649, пункту 13 розділу ІІІ Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, відповідачем не приймалось.

На підставі наведеного суд констатує порушення відповідачами процедури попереднього розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту (ст.8 Закону №3671-VI ).

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Виходячи з системного аналізу правових норм та обставин даної справи, а також з врахуванням порушення відповідачем процедури розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та неприйняття відповідного рішення в порядку, передбаченому Законом №3671-VI та Правилами №649, суд приходить до висновку про порушення відповідачем права позивача на звернення за захистом в Україні.

На переконання суду належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області до якого позивач звернулась із заявою повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ст.8 Закону №3671-VI та Правил №649 з урахуванням висновків суду, викладених в даній постанові.

Стосовно наявності або відсутності обставин для надання позивачу статусу біженця, то встановлення таких обставин належить до компетенції органів державної міграційної служби після прийняття рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми зясування обєктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи усе викладене вище, детально дослідивши спірні обставини справи, доводи сторін та надані письмові докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про неправомірність бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у прийнятті рішення по заяві позивача від 12.08.2024р. та до повноважень якого входить розгляд вказаної заяви, а тому у задоволенні позовних до Державної міграційної служби України слід відмовити.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви громадянки рф ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.08.2024 року або про відмову в прийнятті заяви, у порядку, визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення щодо прийняття заяви громадянки рф ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.08.2024 або про відмову в прийнятті заяви, у порядку, визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст..ст.293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045), код .

Відповідач: Державна міграційна служби України (вул. Володимирська 9, м. Київ, 01001), .

Третя особа - Центральне управління Служби безпеки України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 33).

Суддя Е.А.Іванов