Справа № 380/7335/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 року м. Львівсправа № 380/7335/24

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мобіжук» до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мобіжук» (позивач/ТОВ «Мобіжук») звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати у повному обсязі постанову від 28 лютого 2024 року № 36404/15/13/РРО/370/15/13/РРО/37741113-ТД/ФС, винесену Південним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці;

- зобов`язати відповідача відшкодувати позивачеві витрати по сплаті судового збору.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що постановою Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 28 лютого 2024 року № 36404/15/13/РРО/370/15/13/РРО/37741113-ТД/ФС (далі також оскаржувана/спірна постанова), винесеною на підставі актів фактичної перевірки Головного управління ДПС в Одеській області від 14 грудня 2023 року №№ 36404/15/13/РРО/37741113, 36370/15/13/РРО/37741113, на ТОВ «Мобіжук» накладено штраф у розмірі 134000,00 грн.

Під час розгляду порушень та обставин, зафіксованих вищезгаданими актами фактичних перевірок, відповідач встановив таке:

- в акті фактичної перевірки Головного управління ДПС в Одеській області від 14 грудня 2023 року № 36404/15/13/РРО/37741113 міститься інформація щодо оформлення працівниці ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) на неповний робочий час, проте фактичне виконання роботи протягом усього робочого часу, встановленого у господарській одиниці ТОВ «Мобіжук», - магазин за адресою: Одеська обл., м. Болград, проспект Соборний, 107;

- в акті фактичної перевірки Головного управління ДПС в Одеській області від 14 грудня 2023 року № 36370/15/13/РРО/37741113 міститься інформація щодо оформлення працівника ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) на неповний робочий час, проте фактичне виконання роботи протягом усього робочого часу, встановленого у господарській одиниці ТОВ «Мобіжук», - магазин за адресою: Одеська обл., м. Теплодар, вулиця Піонерна, 28/40.

Позивач уважає оскаржувану постанову протиправною та такою, що її належить скасувати з огляду на таке.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року справі № 640/17424/19, визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю» (далі Постанова № 823), якою, серед іншого, були внесені зміни до Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (далі Порядок № 509), в тому числі в частині можливості накладення штрафів на підставі акту перевірки ДПС, її територіального органу, у процесі якої виявлені порушення законодавства про працю, а також порядку розгляду справи про накладення штрафу. Визнання нечинною з 14 вересня 2021 року в судовому порядку Постанови № 823 впливає на результат розгляду цієї справи по суті, оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин (розгляду справи про накладення штрафу і винесення спірної постанови про накладення штрафу) відповідні норми Постанови № 823 не підлягали застосуванню. Ураховуючи зазначене, Порядок № 509 підлягав застосуванню в редакції, чинній до внесення в нього змін Постановою № 823. Так, пункт 2 Порядку № 509 у відповідній редакції передбачав можливість накладення штрафу на підставі акта лише документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в процесі якої виявлені порушення законодавства про працю, а не акту фактичної перевірки, що має місце у розглядуваному спорі. З огляду на викладене докази, отримані за результатами заходу державного контролю (фактичної перевірки податкового органу) та відображені в актах фактичної перевірки Головного управління ДПС в Одеської області від 14 грудня 2023 року №№ 36404/15/13/РРО/37741113, 36370/15/13/ РРО/37741113 є недопустимими доказами.

Твердження відповідача в оскаржуваній постанові про фактичне виконання працівниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що оформлені на неповний робочий час, роботи протягом усього робочого часу, установленого у господарських одиницях позивача, є безпідставними та необґрунтованими. Окрім згаданих працівників, трудову діяльність в господарських одиницях позивача (магазинах) виконували також і інші працівники. Відповідно до табелів обліку використання робочого часу їх час роботи формує час роботи магазинів за згаданими адресами за періоди, що перевірялися Головним управлінням ДПС у Одеській області. Крім цього, до моменту проведення фактичної перевірки контролюючим органом ДПС, зазначені працівники за їх бажанням були переведені на повний робочий тиждень, з умовами праці: 5-ти денний робочий тиждень, 2 вихідні дні, утім зазначені обставини не були враховані ані під час здійснення фактичної перевірки, ані під час винесення оскаржуваної постанови. Ці обставини, на переконання позивача, повністю спростовують викладені в оскаржуваній постанові дані щодо фактичного виконання роботи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протягом усього робочого часу господарської одиниці, тобто понад обумовлений роботодавцем та працівником робочий час.

24 березня 2022 року набрав чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі Закон № 2136), яким передбачено, що у період дії воєнного стану у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк приписів про усунення порушень, виявлених під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю), штрафи, передбачені статтею 265 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), не застосовуються. На думку позивача, у спірній ситуації не варто застосовувати буквальне тлумачення норми статті 16 Закону № 2136, а слід до вказаної норми застосовувати розширювальне тлумачення норм права, оскільки зміст норми є більш широким, ніж її текстуальне вираження. Тобто штрафи, передбачені статтею 265 КЗпП України, не застосовуються у період дії воєнного стану за умови усунення порушень, виявлених під час здійснення перевірок. Згадані в актах фактичної перевірки працівники були переведені на повний робочий день згідно з їхніми заявами з 01 грудня 2023 року, тож станом на 28 лютого 2024 року підстави для застосування до позивача штрафу були відсутні з огляду на норми статті 16 Закону № 2136.

Зважаючи на вищенаведене, адміністративний позов просить задовольнити повністю.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що на час виникнення правовідносин, які розглядаються у цій справі, діяли норми чинної редакції Порядку № 509 (від 17 березня 2023 року), яка прямо встановлює, що однією з підстав для накладення штрафу є акт перевірки ДПС, її територіального органу, у процесі якої виявлені порушення законодавства про працю. Чинна норма пункту 2 Порядку № 509 не містить обмежень щодо виду перевірки органу ДПС, тому намагання позивача виділити як єдиний належний вид документальну виїзну перевірку та ще й ДФС, як підставу для накладення штрафу, є безпідставним. Верховний Суд виклав позицію про те, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці, відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством. У спірних відносинах розмір штрафу та суб`єкт, уповноважений його накладати напряму визначені у нормах статті 265 КЗпП України (постанова Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23).

Відповідач зазначає, що проведеними фактичними перевірками позивача встановлено: 1) оформлення працівниці ОСОБА_1 на неповний робочий час, проте фактичне виконання роботи протягом усього робочого часу, встановленого у господарській одиниці ТОВ «Мобіжук», - магазин за адресою: Одеська обл., м. Болград, проспект Соборний, 107 (акт фактичної перевірки Головного управління ДПС в Одеській області від 14 грудня 2023 року № 36404/15/13/РРО/37741113); оформлення працівника ОСОБА_2 на неповний робочий час, проте фактичне виконання роботи протягом усього робочого часу, встановленого у господарській одиниці ТОВ «Мобіжук», - магазин за адресою: Одеська обл., м. Теплодар, вулиця Піонерна, 28/40 (акт фактичної перевірки Головного управління ДПС в Одеській області від 14 грудня 2023 року № 36370/15/13/РРО/37741113). 28 лютого 2024 року під час слухання справи були заслухано пояснення осіб, які сприяють розгляду справи, розглянуто отримані документи та відомості, оцінені зібрані докази, та з урахуванням обставин справи, керуючись Порядком № 509, на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України ухвалено рішення скласти спірну постанову про накладення штрафу на ТОВ «Мобіжук» за фактичне оформлення двох працівників - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на ТОВ «Мобіжук».

Відповідач відзначає, що безпідставними є посилання позивача на неналежне вивчення відповідачем наданих ТОВ «Мобіжук» пояснень, що спростовується протоколом слухання справи від 28 лютого 2024 року, як і безпідставним є намагання позивача постфактум додати у позові на господарські об`єкти інших працівників, про які позивачем не зазначено станом на момент винесення постанови, адже правомірність винесеного рішення повинна розглядатися у межах тих обставин, які були на момент його ухвалення.

Відповідач підсумовує, що ухвалюючи оскаржувану постанову, він діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

З огляду на вищенаведене у задоволенні адміністративного позову просить відмовити повністю.

На спростування доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, позивач подав відповідь на відзив, у якій додатково, крім аргументів, наведених у позовній заяві, вказує, що належить критично оцінити посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23, адже Верховний Суд у своїй постанові не заперечує скасування згаданої вище норми Порядку № 509, а наголошує, що вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак у разі суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, не тільки наводить обґрунтування щодо нечинності окремого положення Порядку № 509, але й наводить доводи та надає належні докази, що спростовують обставини, які викладені у актах фактичної перевірки органу ДПС. Відповідач, своєю чергою, зазначені обставини у жодний спосіб не спростовує. Позивач не позбавлений можливості подати будь-які належні та допустимі докази безпосередньо в судовому процесі. Відповідач мав змогу ознайомитись із обґрунтуванням позовних вимог позивача та наданими ним у справі доказами, проте жодних обґрунтованих заперечень щодо законності та допустимості доказів не надав. Окрім цього, посилання відповідача на пояснення позивача, що надавались під час здійснення фактичної перевірки господарських одиниць ТОВ «Мобіжук», не спростовує наявності інших працівників - робочим місцем яких є вказані у актах фактичної перевірки адреси. Ці пояснення стосувались працівників, що станом на дату здійснення перевірки були присутні за вказаними адресами, тобто безпосередньо здійснювали у цей час свою трудову діяльність, також було надано пояснення стосовно прийняття та звільнення працівників в періоди, що перевірялися. Такі пояснення не суперечать доводам та обставинам, що викладені у позовній заяві, та не є спростованими відповідачем.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 09 квітня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; витребувано у відповідача всі докази, які слугували підставою для прийняття спірної постанови (в тому числі акти перевірки податкового органу).

Ухвалою суду від 16 квітня 2024 року у задоволенні заяви представника позивача від 15 квітня 2024 року про забезпечення позову відмовлено.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «Мобіжук» зареєстроване як юридична особа, основним видом діяльності є роздрібна торгівля телекомунікаційним устаткуванням у спеціалізованих магазинах.

У період з 06 грудня 2023 року по 14 грудня 2023 року Головне управління ДПС в Одеській області провело фактичну перевірку господарської одиниці ТОВ «Мобіжук» (магазину за адресою: Одеська обл., м. Теплодар, вулиця Піонерна, 28/40), за результатами якої склало акт фактичної перевірки від 14 грудня 2023 року № 36370/15/13/РРО/37741113, в якому міститься інформація щодо оформлення працівника ОСОБА_2 на неповний робочий час, проте фактичне виконання роботи протягом усього робочого часу, встановленого у господарській одиниці ТОВ «Мобіжук», - магазин за адресою: Одеська обл., м. Теплодар, вулиця Піонерна, 28/40.

Також у період з 07 грудня 2023 року по 14 грудня 2023 року Головне управління ДПС в Одеській області провело фактичну перевірку господарської одиниці ТОВ «Мобіжук» (магазину за адресою: Одеська обл., м. Болград, проспект Соборний, 107), за результатами якої склало акт фактичної перевірки від 14 грудня 2023 року № 36404/15/13/РРО/37741113, в якому міститься інформація щодо оформлення працівниці ОСОБА_1 на неповний робочий час, проте фактичне виконання роботи протягом усього робочого часу, встановленого у господарській одиниці ТОВ «Мобіжук», - магазин за адресою: Одеська обл., м. Болград, проспект Соборний, 107.

28 лютого 2024 року заступник начальника Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Буюклі Василь Ілліч, розглянувши справу про накладення штрафу, та на підставі актів перевірки Головного управління ДПС в Одеській області, у процесі яких виявлені порушення законодавства про працю, від 14 грудня 2023 року №№ 36404/15/13/РРО/37741113, 36370/15/13/РРО/37741113, встановив, що:

- в акті фактичної перевірки Головного управління ДПС в Одеській області від 14 грудня 2023 року № 36404/15/13/РРО/37741113, зареєстрований 15 грудня 2023 року, міститься інформація щодо оформлення працівниці ОСОБА_1 на неповний робочий час, проте фактичне виконання роботи протягом усього робочого часу, встановленого у господарській одиниці ТОВ «Мобіжук», - магазин за адресою: Одеська обл., м. Болград, проспект Соборний, 107;

- в акті фактичної перевірки Головного управління ДПС в Одеській області від 14 грудня 2023 року № 36370/15/13/РРО/37741113, зареєстрований 15 грудня 2023 року, міститься інформація щодо оформлення працівника ОСОБА_2 на неповний робочий час, проте фактичне виконання роботи протягом усього робочого часу, встановленого у господарській одиниці ТОВ «Мобіжук», - магазин за адресою: Одеська обл., м. Теплодар, вулиця Піонерна, 28/40.

За результатами розгляду справи про порушення складено постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 28 лютого 2024 року № 36404/15/13/РРО/370/15/13/РРО/37741113-ТД/ФС, якою на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України вирішено накласти на ТОВ «Мобіжук» штраф у розмірі 134000,00 грн.

Не погоджуючись із указаною постановою, уважаючи її протиправною, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Предметом розгляду в цій справі є оцінка правомірності постанови Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 28 лютого 2024 року № 36404/15/13/РРО/370/15/13/РРО/37741113-ТД/ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення на ТОВ «Мобіжук».

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з приписами статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 затверджено Положення про Державну службу України з питань праці (далі Положення № 96, тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно із пунктом 1 Положення № 96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економіки, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

За змістом підпунктів 6, 9 пункту 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює: державний контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; державний контроль за додержанням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи.

Відповідно до пункту 7 Положення № 96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що Держпраці та утворені в установленому порядку її територіальні органи наділені контролюючими функціями за дотриманням роботодавцями законодавства про працю.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

За змістом статті 56 КЗпП України за угодою між працівником і роботодавцем може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням, або здійснює догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку, роботодавець зобов`язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень.

Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

Згідно із частиною першою статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України встановлено відповідальність юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Отже, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання таким працівником роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, є порушенням законодавства про працю та призводить до відповідальності у вигляді застосування до суб`єкта, що вчинив таке порушення, штрафу.

За змістом частини четвертої статті 265 КЗпП України штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оцінюючи в контексті наведених вище норм законодавства викладені позивачем у позовній заяві аргументи щодо протиправності оскаржуваної постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, суд зазначає таке.

Протиправність оскаржуваної постанови відповідача позивач пов`язує насамперед з тим, що у законодавстві, чинному на момент проведення перевірки та винесення спірної постанови, відсутня норма, яка б установлювала повноваження Держпраці та її територіальних органів накладати штрафи на підставі акта фактичної перевірки податкового органу, натомість передбачена можливість накладення штрафів на підставі акта лише документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в процесі якої виявлені порушення законодавства про працю.

Оцінюючи такий аргумент позивача, суд відзначає, що згідно із частиною другою статті 259 КЗпП України центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.

Отже, право здійснювати контроль за додержанням законодавства про працю на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з метою перевірки дотримання податкового законодавства закріплено за податковими органами згідно з частиною другою статті 259 КЗпП України.

За змістом норм пункту 80.10 статті 80, пункту 86.1 статті 86 Податкового кодексу України, якими регламентовано порядок оформлення результатів фактичної перевірки, результати такої перевірки у разі встановлення під час її проведення порушень оформлюються у формі акта, який складається та підписується посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності), є документом, що підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.

Відповідальність за порушення законодавства про працю для юридичних осіб, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, зокрема за оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, передбачена нормами абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.

Тому суд констатує, що повноваження на проведення перевірки стосовно дотримання юридичними особами вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення і фіксацію відповідних порушень (зокрема оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві) належать податковому органу відповідно до закону.

Одночасно з цим повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення у спосіб накладення штрафу за законом (частина четверта статті 265 КЗпП України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, є Державна служба України з питань праці (Держпраці). Відповідні приписи про це наведені у пункті 1 Положення № 96, яке процитовано судом вище.

Пунктом 8 цього ж Положення передбачено, що Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.

З огляду на вищевикладене суд уважає, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці, відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством.

У спірних правовідносинах розмір штрафу та суб`єкт, уповноважений його накладати, прямо визначені у нормах статті 265 КЗпП України.

Окрему увагу суд звертає на те, що підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі і для виконання законів. У такій ієрархії нормативно-правових актів виявляється конституційний принцип розподілу влади: на законодавчу, виконавчу й судову. Тому закони є основними проявами реалізації компетенції законодавчої влади, а підзаконні акти - виконавчих функцій держави, завдань виконавчої гілки влади, зокрема й Держпраці України (подібний підхід до розкриття юридичної природи підзаконних нормативних актів, визначення їх суті та характеру, порядку застосування продемонстровано у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 826/12323/18 та від 02 березня 2021 року у справі № 640/1171/19).

За приписами частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у разі суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Правова позиція такого змісту наведена у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 804/330/17. Відступу від такого правозастосування не здійснювалось.

Поширюючи вищезгадані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права на спірні у цій справі правовідносини, суд, ураховуючи встановлені у цій справі обставини та наявне правове регулювання спірних правовідносин, підстави позову уважає, що відсутність або наявність у період спірних правовідносин підзаконного нормативно-правового акту, який би передбачав можливість накладення штрафу на підставі акту фактичної перевірки податкового органу, не може впливати на обсяг, зміст та порядок реалізації вищезгаданих повноважень податкових органів та органів з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, змінювати чи скасовувати їх, оскільки вони належать вказаним суб`єктам владних повноважень відповідно до закону.

Суд на підставі приписів частини третьої статті 7 КАС України, вирішуючи спір у справі, що розглядається, застосовує насамперед норми закону, який має вищу юридичну силу, та у спірних правовідносинах передбачав наявність у відповідача повноважень стосовно накладення штрафу на суб`єктів господарювання юридичних осіб за порушення ними вимог законодавства про працю, відповідальність за які встановлена нормами абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України, і які виявлені податковим органом в процесі фактичної перевірки та зафіксовані у цим органом у акті, складеному за результатом такого заходу державного контролю.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23 та від 02 жовтня 2024 року у справі № 120/12494/23, яку суд ураховує на підставі вимог частини п`ятої статті 242 КАС України.

Крім того, оцінюючи доводи позивача стосовно редакції Порядку № 509, яка діє внаслідок визнання нечинною постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823, суд зауважує, що відповідно до частини п`ятої статті 61 Закону України «Про правотворчу діяльність» від 24 серпня 2023 року № 3354-IX (набрав чинності 20 вересня 2023 року та буде введений в дію в дію через один рік з дня припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022), визнання нормативно-правового акта або окремого його структурного елемента таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), або таким, що втратив чинність, не відновлює дію нормативно-правового акта або його окремого структурного елемента, що діяв до набрання чинності нормативно-правовим актом або окремим його структурним елементом, що визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), або таким, що втратив чинність.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 25 червня 2024 року у справі № 140/23652/23, від 15 липня 2024 року у справі № 600/4070/22-а, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/3123/23 та від 19 вересня 2024 року у справі № 600/2955/22-а.

З урахуванням викладеного суд відхиляє покликання позивача на протиправність спірної постанови у зв`язку з тим, що вона винесена на підставі акта фактичної перевірки, а не акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, оскільки такі доводи позивача ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини.

Обґрунтовуючи протиправність оскаржуваної постанови, позивач покликається також на те, що 24 березня 2022 року набрав чинності Закон № 2136, яким передбачено, що у період дії воєнного стану у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк приписів про усунення порушень, виявлених під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю), штрафи, передбачені статтею 265 КЗпП України, не застосовуються. Тобто штрафи, передбачені статтею 265 КЗпП України, не застосовуються у період дії воєнного стану за умови усунення порушень, виявлених під час здійснення перевірок. Згадані в актах фактичної перевірки працівники були переведені на повний робочий день згідно з їхніми заявами з 01 грудня 2023 року, тож станом на 28 лютого 2023 року підстави для застосування до позивача штрафу були відсутні з огляду на норми статті 16 Закону № 2136.

Отже, з урахуванням наведених обставин та доводів позивача спірним у цій справі, серед іншого, є питання можливості застосування до розглядуваних правовідносин приписів статті 16 Закону № 2136 (Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»).

Так, у примітці до статті 265 КЗпП України визначено, що у період дії воєнного стану у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк приписів про усунення порушень, виявлених під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю), штрафи, передбачені статтею 265, не застосовуються згідно із Законом № 2136-ІХ від 15 березня 2022 року з урахуванням змін, внесених Законом № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року.

Водночас таке застереження обумовлене прийняттям Закону № 2136 (набрав чинності 24 березня 2022 року), яким у статті 16 визначено особливості державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю у період дії воєнного стану.

Цією нормою зокрема передбачено, що у період дії воєнного стану центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи можуть здійснювати за заявою працівника або профспілки позапланові заходи державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання та фізичними особами, які використовують найману працю, в частині додержання вимог цього Закону, а також з питань виявлення неоформлених трудових відносин та законності припинення трудових договорів.

Позапланові заходи державного нагляду (контролю) здійснюються у порядку, встановленому Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Позапланові заходи державного нагляду (контролю) у період дії воєнного стану здійснюються:

за наявності підстав, визначених абзацами п`ятим, восьмим, дев`ятим, десятим частини першої статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності»;

за зверненням Київської міської військової адміністрації або обласної військової адміністрації;

у зв`язку з невиконанням суб`єктом господарювання приписів про усунення порушень вимог законодавства, виданих після 1 травня 2022 року.

У період дії воєнного стану у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк приписів про усунення порушень, виявлених під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю), штрафи, передбачені статтею 265 Кодексу законів про працю України, не застосовуються.

Отже, застереження щодо незастосування у період дії воєнного стану штрафних санкцій, передбачених статтею 265 КЗпП України, поширюється на випадки виконання в повному обсязі та у встановлений строк приписів про усунення порушень, виявлених саме під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю).

Водночас суд не може не врахувати те, що постановою Кабінету Міністрів України від 13 березня 2022 року № 303 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану» вирішено припинити проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні».

Тож у зв`язку з введенням в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану Урядом України вирішено припинити проведення як планових, так і позапланових заходів державного нагляду (контролю).

Однак оскаржувана постанова винесена керівником Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці за результатами розгляду матеріалів фактичних перевірок, що були проведені органом Державної податкової служби, та які надіслані до відповідача для їх розгляду.

На переконання суду, твердження позивача про необхідність розширювального тлумачення норми статті 16 Закону № 2136, а не буквального, є помилковими з огляду на таке.

Розширювальне тлумачення норм права має місце тоді, коли зміст норми є більш широким, ніж її текстуальне вираження. Це означає, що норма права викладена дуже лаконічно та необхідні додаткові засоби, щоб правильно зрозуміти її зміст. Розширювальне тлумачення норм права потрібно здійснювати тоді, коли дається незавершений перелік обставин та умов реалізації норм права. Такий перелік досить часто супроводжується словами чи виразами «тощо», «в аналогічних випадках», «інші».

Утім частина третя статті 16 Закону № 2136 містить завершений перелік обставин та умов реалізації вказаної норми права, а саме: умовою незастосування у період дії воєнного стану штрафів, передбачених статтею 265 КЗпП України, є виконання в повному обсязі та у встановлений строк приписів про усунення порушень, виявлених саме під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю).

Тож, на переконання суду, таке розширювальне тлумачення згаданої норми права, про яке вказує позивач, призведе до викривлення її дійсного змісту, доповнення цієї норми новими умовами її реалізації, відмінними від тих, що закладені законодавцем, можливістю звільнення від сплати штрафу у період дії воєнного стану у разі усунення порушень, виявлених під час здійснення фактичної перевірки, що є неприпустимим.

У спірній ситуації зміст норми статті 16 Закону № 2136 повністю збігається з її текстуальним відображенням після словосполучення «під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю)» відсутні слова чи вирази «тощо», «інших заходів» та ін., а тому, на переконання суду, застосовним є саме буквальне тлумачення цієї норми.

З огляду на викладене суд відхиляє покликання позивача на протиправність спірної постанови у зв`язку з тим, що з урахуванням приписів статті 16 Закону № 2136 він звільнений в умовах воєнного стану від відповідальності у вигляді штрафу за допущені порушення законодавства про працю.

Оцінюючи, водночас, аргументи позивача про те, що оскаржувана постанова є протиправною через те, що наведені ним у позовній заяві обставини повністю спростовують викладені в оскаржуваній постанові дані щодо фактичного виконання роботи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протягом усього робочого часу господарської одиниці, тобто понад обумовлений роботодавцем та працівником робочий час, суд зазначає таке.

Так, позивач вказує, що трудову діяльність в господарських одиницях позивача (магазинах), окрім ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконували також і інші працівники:

- в господарській одиниці (магазині) за адресою: АДРЕСА_1 :

1) продавець непродовольчих товарів ОСОБА_3 (наказ про прийняття на роботу № 593к від 04 травня 2022 року);

2) продавець непродовольчих товарів ОСОБА_4 (наказ про прийняття на роботу № 2285к від 18 листопада 2021 року);

3) продавець непродовольчих товарів ОСОБА_5 (наказ про прийняття на роботу № 945к від 07 серпня 2023 року);

4) продавець непродовольчих товарів ОСОБА_6 (наказ про прийняття на роботу № 1465к від 06 грудня 2023 року;

5) продавець непродовольчих товарів ОСОБА_7 (наказ про прийняття на роботу № 297к від 21 березня 2023 року;

- в господарській одиниці (магазині) за адресою: АДРЕСА_2 :

1) продавець непродовольчих товарів ОСОБА_8 (наказ про прийняття на роботу № 110к від 02 лютого 2023 року;

2) продавець непродовольчих товарів ОСОБА_9 (наказ про прийняття на роботу № 69к від 20 січня 2020 року.

Позивач стверджує, що відповідно до табелів обліку використання робочого часу час роботи вказаних працівників формує час роботи магазинів за згаданими адресами за періоди, що перевірялися Головним управлінням ДПС у Одеській області.

Суд встановив, що в акті фактичної перевірки Головного управління ДПС в Одеській області від 14 грудня 2023 року № 36404/15/13/РРО/37741113 міститься інформація щодо оформлення працівниці ОСОБА_1 на неповний робочий час, проте фактичне виконання роботи протягом усього робочого часу, встановленого у господарській одиниці ТОВ «Мобіжук» - магазин за адресою: Одеська обл., м. Болград, проспект Соборний, 107.

В цьому акті йдеться, зокрема про те, що згідно з табелем обліку використання робочого часу за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2023 року ОСОБА_10 зазначено тривалість робочого дня (тижня) 20 годин, відпрацьовано 22 дні (88 годин). Згідно з табелем обліку використання робочого часу за період з 01 жовтня 2023 року по 31 жовтня 2023 року ОСОБА_5 зазначено тривалість робочого дня (тижня) 20 годин, відпрацьовано за місяць 23 дні (92 годин). Згідно з табелем обліку використання робочого часу за період з 17 листопад 2023 року по 30 листопада 2023 року ОСОБА_1 зазначено тривалість робочого дня (тижня) 20 годин, відпрацьовано за місяць 10 днів (40 годин). Під час проведення перевірки встановлено перевищення робочого часу працівниками 20 годин на тиждень, що підтверджує виконання розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків з ПРРО за періоди з 01 січня 2023 року по 31 січня 2023 року, з 01 жовтня 2023 року по 31 жовтня 2023 року та з 07 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року, режим роботи господарського об`єкту (магазину) за адресою АДРЕСА_1 з 08:00 до 18:00 відповідно до наказу від 11 січня 2023 року № 1А/1, а саме: за січень 2023 відпрацьовано 26 днів (260 годин), за жовтень 2023 відпрацьовано 30 днів (300 годин), за листопад 2023 відпрацьовано 30 днів (300 годин). Також у табелі обліку використання робочого часу за період 17 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року ОСОБА_1 зазначено вихідні дні 18 листопада 2023 року, 19 листопада 2023 року, 24 листопада 2023 року, 25 листопада 2023 року, але господарський об`єкт (магазин) працював 18 листопада 2023 року, 19 листопада 2023 року, 24 листопада 2023 року, 25 листопада 2023 року, що підтверджує виконання розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків з ПРРО за ці дні.

Разом з відзивом на позовну заяву відповідач додав службову записку головного державного інспектора відділу з питань праці управління інспекційної діяльності в Одеській області від 16 лютого 2024 року, адресовану заступнику начальника Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, відповідно до якої документальне підтвердження виконання своїх посадових обов`язків поза межами робочого часу, зокрема ОСОБА_1 до акту фактичної перевірки від 14 грудня 2023 року № 36404/15/13/РРО/37741113 фахівцями Головного управління ДПС в Одеській області не надано. За допомогою електронного сервісу Пенсійного фонду України зроблено запит (тип запиту: «Поточний список працівників страхувальника») за суб`єктом господарювання ТОВ «Мобіжук» та отримано відповідь від 12 лютого 2024 року о 14:54 згідно з останнім актуальним звітом по ЄСВ за формою Додаток 4, поданим страхувальником за грудень 2023 року, у поточному списку працівників ТОВ «Мобіжук» серед інших працівників зазначено, зокрема ОСОБА_11 .

Отже, з наведеного слідує, що факт виконання роботи протягом усього робочого часу, встановленого у господарській одиниці ТОВ «Мобіжук», ОСОБА_11 , яка в період з 17 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року була оформлена на неповний робочий час, відповідач встановив виключно на підставі фіскальних звітних чеків з ПРРО за 18 листопада 2023 року, 19 листопада 2023 року, 24 листопада 2023 року, 25 листопада 2023 року (ці дні були вихідними для ОСОБА_11 згідно з її табелем обліку використання робочого часу, але господарський об`єкт (магазин) у ці дні працював), а також отриманого за допомогою електронного сервісу Пенсійного фонду України списку працівників страхувальника ТОВ «Мобіжук», серед яких було зазначено ОСОБА_11 .

Щодо цього суд зазначає таке.

На підставі наказу генерального директора ТОВ «Мобіжук» № 1384к від 15 листопада 2023 року ОСОБА_1 прийнято на роботу з 17 листопада 2023 року на умовах неповного робочого часу (тривалість робочого дня (тижня) при роботі з неповним робочим часом 20 год.).

Надалі, на підставі наказу генерального директора ТОВ «Мобіжук» № 1440/1к від 30 листопада 2023 року «Про встановлення повного робочого тижня» ОСОБА_1 встановлено режим повного робочого тижня тривалістю 40 год./тиждень з 01 грудня 2023 року.

Отже, в період з 17 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року включно ОСОБА_1 працювала у ТОВ «Мобіжук» на умовах неповного робочого часу.

Згідно з витягом з табеля обліку використання робочого часу ОСОБА_1 остання у листопаді 2023 року відпрацювала 10 днів (40 годин), що відповідає умовам режиму неповного робочого часу.

Твердження відповідача про те, що у табелі обліку використання робочого часу за період 17 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року ОСОБА_1 зазначено вихідні дні 18 листопада 2023 року, 19 листопада 2023 року, 24 листопада 2023 року, 25 листопада 2023 року, але господарський об`єкт (магазин) за адресою АДРЕСА_1 працював у ці дні, що підтверджує виконання розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків з ПРРО за вказані дні, суд оцінює критично, адже:

- по-перше, фіскальні звітні чеки з ПРРО лише вказують на те, що суб`єкт господарювання здійснював свою господарську діяльність у певні дні, однак не вказують на працівника, який виконував свою трудову функцію у ці дні та не фіксують робочий час такого працівника;

- по-друге, відповідач оминув те, що у ТОВ «Мобіжук» за господарським об`єктом (магазином) за адресою Одеська область, м. Болград, проспект Соборний, 107 у листопаді 2023 року (зокрема й 18 листопада 2023 року, 19 листопада 2023 року, 24 листопада 2023 року, 25 листопада 2023 року), окрім ОСОБА_1 , працювали ще такі працівники як ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , що підтверджується наданими позивачем витягами з табеля обліку використання робочого часу цих працівників.

Тож очевидно, що у ті дні, коли в ОСОБА_1 були вихідні, господарський об`єкт (магазин) за адресою АДРЕСА_1 , виконував розрахункові операції, адже ОСОБА_1 не була єдиним працівником цього об`єкта, а таких, окрім неї, було щонайменше чотири, про які йдеться вище.

Щодо отриманого за допомогою електронного сервісу Пенсійного фонду України списку працівників страхувальника ТОВ «Мобіжук», серед яких зазначено ОСОБА_11 , то суд зазначає, що вказаний список лише визначає працівників вказаного суб`єкта господарювання на актуальну дату, утім не фіксує робочий час кожного з них, зокрема й ОСОБА_11 .

Більше того, серед працівників, які зазначені у цьому списку, окрім ОСОБА_1 , є працівники, які, як встановив суд вище, працювали у ТОВ «Мобіжук» за господарським об`єктом (магазином) за адресою АДРЕСА_1 у листопаді 2023 року, а саме ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 . Утім відповідач безпідставно оминув цю обставину.

Щодо інших працівників, які зазначені в акті перевірки від 14 грудня 2023 року № 36404/15/13/РРО/37741113, а саме ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , то щодо цих працівників до ТОВ «Мобіжук» спірною постановою штраф не застосований, відтак встановленим щодо вказаних осіб обставинам суд правової оцінки не надає, оскільки вони не охоплюються ні предметом, ні підставами позову.

З урахуванням викладеного суд уважає, що висновки акта фактичної перевірки від 14 грудня 2023 року № 36404/15/13/РРО/37741113 про оформлення працівниці ОСОБА_1 на неповний робочий час, проте фактичне виконання роботи протягом усього робочого часу, встановленого у господарській одиниці ТОВ «Мобіжук», - магазин за адресою: Одеська обл., м. Болград, проспект Соборний, 107, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Також суд встановив, що в акті фактичної перевірки Головного управління ДПС в Одеській області від 14 грудня 2023 року № 36370/15/13/РРО/37741113 міститься інформація щодо оформлення працівника ОСОБА_2 на неповний робочий час, проте фактичне виконання роботи протягом усього робочого часу, встановленого у господарській одиниці ТОВ «Мобіжук», - магазин за адресою: Одеська обл., м. Теплодар, вулиця Піонерна, 28/40.

В цьому акті йдеться, зокрема про те, що за період з 01 жовтня 2023 року по 31 жовтня 2023 року ОСОБА_2 відпрацював 26 днів (87 годин), за період 01 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року 26 днів (87 годин). Водночас встановлено перевищення робочого часу 20 годин на тиждень, що підтверджує виконання розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків з ПРРО за періоди з 01 жовтня 2023 року по 31 жовтня 2023 року, та з 01 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року, на підставі правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ТОВ «Мобіжук», які мають посаду продавця непродовольчих товарів, працюють на умовах повного робочого дня тривалістю 8 годин з 09:00 до 18:00, з 08:30 до 17:30, з 08:00 до 17:00, з 09:00 до 19:00, а саме - за жовтень 2023 року відпрацьовано 26 днів (208 годин), за листопад 2023 відпрацьовано 26 днів (208 годин), що суперечить статті 56 КЗпП України.

Разом з відзивом на позовну заяву відповідач додав службову записку головного державного інспектора відділу з питань праці управління інспекційної діяльності в Одеській області від 16 лютого 2024 року, адресовану заступнику начальника Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, відповідно до якої підтвердження виконання своїх посадових обов`язків поза межами робочого часу ОСОБА_2 до акту фактичної перевірки від 14 грудня 2023 року № 36370/15/13/РРО/37741113 фахівцями Головного управління ДПС в Одеській області не надано. За допомогою електронного сервісу Пенсійного фонду України зроблено запит (тип запиту: «Поточний список працівників страхувальника») за суб`єктом господарювання ТОВ «Мобіжук» та отримано відповідь від 12 лютого 2024 року о 14:54 згідно з останнім актуальним звітом по ЄСВ за формою Додаток 4, поданим страхувальником за грудень 2023 року, у поточному списку працівників ТОВ «Мобіжук» серед інших працівників зазначено ОСОБА_2 .

Отже, з наведеного слідує, що факт виконання роботи протягом усього робочого часу, встановленого у господарській одиниці ТОВ «Мобіжук», ОСОБА_2 , який по 30 листопада 2023 року був оформлений на неповний робочий час, відповідач встановив виключно на підставі фіскальних звітних чеків з ПРРО за періоди з 01 жовтня 2023 року по 31 жовтня 2023 року та з 01 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року, а також отриманого за допомогою електронного сервісу Пенсійного фонду України списку працівників страхувальника ТОВ «Мобіжук», серед яких було зазначено ОСОБА_2 .

Щодо цього суд зазначає таке.

На підставі наказу генерального директора ТОВ «Мобіжук» № 1630к від 20 серпня 2021 року ОСОБА_2 прийнято на роботу з 21 серпня 2021 року на умовах неповного робочого часу (тривалість робочого дня (тижня) при роботі з неповним робочим часом 20 год.).

Надалі, на підставі наказу генерального директора ТОВ «Мобіжук» № 1440/2к від 30 листопада 2023 року «Про встановлення повного робочого тижня» ОСОБА_2 встановлено режим повного робочого тижня тривалістю 40 год./тиждень з 01 грудня 2023 року.

Отже, в період з 20 серпня 2021 року по 30 листопада 2023 року включно ОСОБА_2 працював у ТОВ «Мобіжук» на умовах неповного робочого часу.

Згідно з витягами з табеля обліку використання робочого часу ОСОБА_2 останній у жовтні 2023 року відпрацював 26 днів (87 годин), а у листопаді 2023 року - 26 днів (87 годин), що відповідає умовам режиму неповного робочого часу.

Покликання відповідача на фіскальні звітні чеки з ПРРО за періоди з 01 жовтня 2023 року по 31 жовтня 2023 року та з 01 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року суд оцінює критично, адже:

- по-перше, фіскальні звітні чеки з ПРРО лише вказують на те, що суб`єкт господарювання здійснював свою господарську діяльність у певні дні, однак не вказують на працівника, який виконував свою трудову функцію у ці дні та не фіксують робочий час такого працівника;

- по-друге, відповідач оминув те, що у ТОВ «Мобіжук» за господарським об`єктом (магазином) за адресою Одеська обл., м. Теплодар, вулиця Піонерна, 28/40 у жовтні листопаді 2023 року, окрім ОСОБА_2 , працювали ще такі працівники як ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що підтверджується наданими позивачем витягами з табеля обліку використання робочого часу цих працівників.

Отже, у жовтні листопаді 2023 року ОСОБА_2 не був єдиним працівником цього об`єкта, а таких, окрім нього, було щонайменше двоє, про які йдеться вище.

Щодо отриманого за допомогою електронного сервісу Пенсійного фонду України списку працівників страхувальника ТОВ «Мобіжук», серед яких зазначено ОСОБА_2 , то суд зазначає, що вказаний список лише визначає працівників вказаного суб`єкта господарювання на актуальну дату, утім не фіксує робочий час кожного з них, зокрема й ОСОБА_2 .

Більше того, серед працівників, які зазначені у цьому списку, окрім ОСОБА_2 , є працівники, які, як встановив суд вище, працювали у ТОВ «Мобіжук» за господарським об`єктом (магазином) за адресою АДРЕСА_2 у жовтні листопаді 2023 року, а саме ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Утім відповідач безпідставно оминув цю обставину.

З урахуванням викладеного суд уважає, що висновки акта фактичної перевірки від 14 грудня 2023 року № 36370/15/13/РРО/37741113 про оформлення працівника ОСОБА_2 на неповний робочий час, проте фактичне виконання роботи протягом усього робочого часу, встановленого у господарській одиниці ТОВ «Мобіжук», - магазин за адресою: Одеська обл., м. Теплодар, вулиця Піонерна, 28/40, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що безпідставним є намагання позивача постфактум додати у позові на господарські об`єкти інших працівників, про які позивачем не зазначено станом на момент винесення постанови, суд оцінює критично, оскільки саме на відповідача покладався обов`язок під час винесення спірної постанови про накладення штрафу належно з`ясувати всі обставини, що могли мати значення для її прийняття (принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень).

Натомість право позивача заперечувати правомірність прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення із наданням доказів, які підтверджують обставини, що були на момент його прийняття, однак не були враховані суб`єктом владних повноважень, прямо передбачене КАС України.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, який розглядається, матеріали справи не містять.

Беручи до уваги викладене, суд підсумовує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази вчинення позивачем порушення - оформлення працівників ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на товаристві, про яке йдеться в актах фактичної перевірки Головного управління ДПС в Одеській області від 14 грудня 2023 року №№ 36404/15/13/РРО/37741113, 36370/15/13/РРО/37741113, тобто порушення, за яке абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України передбачена відповідальність у вигляді штрафу.

Спірна постанова відповідача суперечить фактичним обставинам, які встановлені судом під час розгляду цієї справи, є протиправною та з цих підстав підлягає скасуванню, а порушене право позивача - судовому захисту.

За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною другою цієї ж статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням встановлених судом обставин цієї справи, підстав позову, правового регулювання спірних правовідносин, оскаржувана постанова Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 28 лютого 2024 року № 36404/15/13/РРО/370/15/13/РРО/37741113-ТД/ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення на ТОВ «Мобіжук» не відповідає критеріям, які встановлені частиною другою статті 2 КАС України, є протиправною, а тому її належить скасувати.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частинами першою, третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (абзац перший частини першої статті 139 КАС України).

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 3028,00 грн. Отже, поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сума судового збору у розмірі 3028,00 грн.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Мобіжук» (вул. Кульпарківська, 59, м. Львів, 79029) до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (вул. Маршала Василевського, 40/1, м. Миколаїв, 54003) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 28 лютого 2024 року № 36404/15/13/РРО/370/15/13/РРО/37741113-ТД/ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення на Товариство з обмеженою відповідальністю «Мобіжук».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мобіжук» (вул. Кульпарківська, 59, м. Львів, 79029, ) 3028,00 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 09 квітня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна