Справа № 460/8286/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/8286/24 пров. № А/857/142/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року (головуючий суддя Дуляницька С.М., м.Рівне) у справі №460/8286/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

29.07.2024 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просив: визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років як працівнику освіти; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсії за вислугу років як працівнику освіти з 13 червня 2024 року.

Позов обґрунтовує тим, що 02 липня 2024 року ГУ ПФ України у Закарпатській області прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років позивачу у зв`язку з відсутністю спеціального стажу роботи та у зв`язку з відсутністю документа про реєстрацію місця проживання. ОСОБА_1 вважає таку відмову протиправною, оскільки дії та рішення відповідача є неправомірними та суперечать положенням закону, зазначає, що її педагогічний стаж на день звернення за призначенням пенсії становив більше 30 років, а тому вона має право на пенсію за вислугу років.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 12.07.2024 року №47 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років у відповідності до вимог пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років у відповідності до вимог пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 13 червня 2024 року. В задоволенні позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що до страхового стажу роботи позивачки не зараховано період трудової діяльності згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 період з 20.08.1993 по 17.01.1995, оскільки між датою прийняття на роботу та датою наказу про прийняття на роботу містяться розбіжності. Крім того, до спеціального стажу позивачки не зараховано період роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 з 01.06.1999 по 09.10.2000, оскільки згідно запису №9 позивачка прийнята на роботу «культорганізатором» та з 01.09.2003 по 08.11.2010 згідно з записом №13 переведена «методистом». Зазначені посади відсутні в Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років». Таким чином, апелянт вважає, що Головним управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області прийнято правомірне рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років, а саме 26 років 6 місяців станом на 11 жовтня 2017 року. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови в задоволенні позову, відтак, у відповідності до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області з заявою про призначення пенсії за вислугою років на підставі пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення"

З урахуванням принципу екстериторіальності, заяву позивача про призначення пенсії розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Закарпатській області та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №47 від 02.07.2024 року на підставі пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у зв`язку з відсутністю спеціального стажу роботи та у зв`язку з відсутністю документа про реєстрацію місця проживання.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо такої відмови, позивач звернувся в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (Порядок № 637).

Відповідно до пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Відповідно до пункту 3 вказаного Порядку, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Виходячи з приписів Порядку №637, підтвердження трудового стажу потрібне у разі відсутності трудової книжки, необхідних записів в трудовій книжці, а також, якщо містяться неправильні й неточні записи про періоди роботи.

Колегія суддів вказує, що позивач до заяви надала копії трудової книжки серії НОМЕР_1 . Згідно із записом №7 від 20.08.1993 позивач прийнята на роботу продавцем магазину №6. Згідно з запису №8 від 17.01.1995 звільнена за власним бажанням по ст.38 КЗпП України.

Апеляційний суд зазначає, що вимоги до ведення та заповнення трудових книжок працівників у період з 29.07.1993 визначала Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників (Інструкція №58) затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110.

Так, за змістом пункту 1.1. глави 1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пункту 2.4 глави 2 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами. Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У пункті 2.6. глави 2 цієї ж Інструкції передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Колегія суддів зауважує, що записи у трудовій книжці позивача не містять недопустимих (таких, що внесені всупереч Інструкції) виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували б їх зміст, а натомість внесені у відповідності із встановленими правилами. Відтак, підстави для неврахування цих записів при визначенні періоду страхового стажу позивача відсутні.

Той факт, що в трудовій книжці позивача між датою прийняття на роботу та датою наказу про прийняття містяться розбіжності не є виною позивача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає підтвердженим період роботи позивача з 20.08.1993 по 17.05.1995 згідно із записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , який підлягає зарахуванню до її страхового стажу.

Таким чином, є безпідставними доводи апелянта про те, що стаж за періоди роботи позивача з 20.08.1993 по 17.05.1995 не можна зарахувати як страховий, оскільки на особу не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що підставою для зарахування стажу до страхового є наявність даних у трудовій книжці, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Щодо незарахування до спеціального стажу роботи період трудової діяльності згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 01.06.1999 по 09.10.2000, та з 01.09.2003 по 08.11.2010, апеляційний суд зазначає наступне.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України Про пенсійне забезпечення №1788-XII від 05.11.1991 (Закон №1788-XII) та Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-IV від 09.07.2003 (Закон №1058-IV).

Статтею 2 Закону №1788-XII передбачено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно зі статтею 7 Закону №1788-XII звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Відповідно до статті 52 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту е статті 55.

Пунктом е статті 55 Закону №1788-XII (в редакції до 01.04.2015) визначено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII пункт е статті 55 Закону №1788-XII викладено у такій редакції: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 №911-VIII внесено зміни до статті 55 Закону №1788-XII, та в абзаці першому пункту е слова незалежно від віку замінено словами та цифрами після досягнення 55 років.

Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту а статті 54, статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 №213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 №911-VIII.

У вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до статті 51 Закону №1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Встановлення положеннями Закону №1788-XII віку виходу на пенсію окремих категорій громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є посяганням на сутність права на пенсійне забезпечення та позбавленням вказаних осіб права на соціальний захист.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 положення пункту а статті 54, статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 №213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, з 04.06.2019 відновлено дію пункту е статті 55 Закону №1788-XII в редакції до 01.04.2015 щодо права працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення на пенсію за вислугу років незалежно від віку при такій умові: наявність спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 (Перелік №909).

Відповідно до розділу 1 Переліку №909 робота у позашкільних навчальних закладах на посадах директорів, їх заступників з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи, завідуючі відділами (лабораторіями, кабінетами), художні керівники, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи, дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Відповідно до частини 1 статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до пункту 8 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (Порядок №637), час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. Для підтвердження військової служби, служби цивільного захисту, служби в органах державної безпеки, розвідувальних органах, Держспецзв`язку приймаються військові квитки (п.6 Порядку №637).

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Тобто, за відсутності трудової книжки позивача, періоди його роботи відповідно до пункту 3 Порядку №637 може бути підтвердженим, зокрема, виписками із наказів, довідками та іншими документами, які містять відомості про періоди роботи.

Апеляційний суд зауважує, що на підтвердження наявного в позивача спеціального стажу відповідачам було надано копію трудової книжки НОМЕР_1 . Згідно із записами в трудовій книжці позивач працювала: у Восьмирічній школі №26 Горняцького району м. Макіївка Донецької області з 15 серпня 1987 року по 31 серпня 1992 року на посаді вчителя початкових класів; Середній загальноосвітній школі №62 Горняцького району м. Макіївка Донецької 27.07.2024 5 області з 01 вересня 1992 року по 19 серпня 1993 року на посаді вчителя української мови; Горняцькому районному будинку піонерів (в подальшому перейменовано в Центр творчості дітей та юнацтва, Центр дитячої та юнацької творчості) з 01 червня 1999 року по 08 листопада 2010 року на посаді керівника гуртка, 0,75 ставки культорганізатора та 0,5 ставки методиста; Будинку дитячої та юнацької творчості (в подальшому перейменованого в Центр дитячої та юнацької творчості) Управління освіти виконавчого комітету Вараської (в минулому Кузнецовської) міської ради з 11 січня 2011 року по 12 червня 2024 року.

Разом з тим, колегія суддів вказує, що пенсійним органом не зараховано до спеціального стажу період роботи позивача у Горняцькому районному будинку піонерів (в подальшому перейменовано в Центр творчості дітей та юнацтва, Центр дитячої та юнацької творчості) з 01 червня 1999 року по 09 жовтня 2000 року, посилаючись на те, що згідно запису трудової книжки №9 позивач прийнята на роботу на посаду культорганізатора, а із 01.09.2003 по 08.11.2010 згідно запису трудової книжки №13 переведена методистом, а відповідно вказані посади відсутні в переліку закладів та установ освіти, робота яких дає право на пенсію за вислугу років як працівнику освіти.

Такі доводи апелянта суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки основною посадою позивача в період її роботи в Горняцькому районному будинку піонерів (в подальшому перейменовано в Центр творчості дітей та юнацтва, Центр дитячої та юнацької творчості) - керівник гуртка. Посади культорганізатора та методиста позивач обіймала як додаткове навантаження, додаткова робота за суміщенням. Основною посадою позивача була посада керівника гуртка, а посади культорганізатора та методиста - суміщуваними. Дана обставина підтверджується тим, що за посадами культорганізатора та методиста визначено розмір ставки 0,75 та 0,5 відповідно, на посаді керівника гуртка позивач працювала на цілу ставку. Та обставина, що основною займаною посадою позивача була посада керівника гуртка і свідчить запис в трудовій книжці №14 від 08.11.2010 про звільнення позивача, де слідує, що позивач звільнена з посади керівника гуртка та 0,5 ставки методиста.

Крім того, з аналізу розрахунку страхового стажу форми РС-право за пенсійною справою №47 відповідачем не зараховано до спеціального стажу період роботи позивача в Будинку дитячої та юнацької творчості (в подальшому перейменованого в Центр дитячої та юнацької творчості Вараської міської ради) з 12.10.2017 по 31.03.2024. Згідно даних трудової книжки позивач працювала на посаді керівника гуртка у Будинку дитячої та юнацької творчості (Центр дитячої та юнацької творчості Вараської міської ради) з 11.01.2000 по 12.06.2024. Згідно зі статутом Центру дитячої та юнацької творчості Управління освіти виконавчого комітету Вараської міської ради даний заклад є закладом освіти, а робота на посаді керівника гуртка в даному закладі дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно з розділом 1 Переліку №909, а тому період роботи позивача з 12.10.2017 по 12.06.2024 підлягає зарахуванню до спеціального стажу.

Отже, апеляційний суд вказує, що позивач має загального стажу більше 32 років, з якого спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугою років як працівнику освіти - більше 30 років.

Відтак, як вірно вказав суд першої інстанції, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 02.07.2024 №47 щодо відмови позивачу в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст.55 Закону №1788-XII, та відновленню порушеного права шляхом зобов`язання відповідача призначити їй пенсію за вислугу років відповідно до вказаної норми.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року у справі № 460/8286/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний