Справа № 500/3324/24
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/3324/24 пров. № А/857/19320/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

судді-доповідача: Судової-Хомюк Н.М.,

суддів: Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року у справі № 500/3324/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Подлісна І.М.

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складення повного тексту рішення 18 липня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також позивач) звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі також відповідач 1) , Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі також відповідач 2), в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду у Львівській області про відмову у призначенні пенсії № 88 від 08.05.2024, як матері інваліда з дитинства;

- зобов`язати відповідача 2 повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії та призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за віком, як матері інваліда з дитинства.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком як матері інваліда з дитинства відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 08.05.2024 відповідач повідомив позивача, що за відсутності документів, які підтверджують інвалідність дитини до досягнення нею шестирічного віку, прийнято рішення про відмову позивачу в призначені дострокової пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-IV.

Позивач вважає рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №88 від 08.05.2024 року про відмову у призначенні пенсії позивачу як матері інваліда з дитинства протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 №88 від 08.05.2024 р., як матері інваліда з дитинства.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, зазначених у даному судовому рішенні.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати за надання правничої допомоги за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач 2 оскаржив його в апеляційному порядку, із посиланням на невірне застосування норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що права на призначення пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства у ОСОБА_1 немає. Вказує, що позивачці правомірно винесено рішення про відмову у зарахуванні до загального страхового стажу періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці відсутня дата народження власника трудової книжки та підпис відповідальної особи. Крім цього, вважає розмір витрат на професійну правничу допомогу необґрунтованим.

Просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримав вимоги позовної зави, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відповідності до частини першої статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус матері дитини інваліда.

Відповідно до даних з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Позивач має загальний страховий стаж - 27 років 1 місяць 16 днів (тобто не менше встановлених законодавством 15 років). Також, Позивач досягла 50-річного віку. Крім того, доведеним є факт наявності дитини з інвалідністю та виховання такої до шестирічного віку.

Позивач звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком як матері інваліда з дитинства відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Львівській області прийнято рішення № 88 від 08.05.2024 року про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком через відсутність документів, які підтверджують інвалідність дитини до досягнення нею шестирічного віку.

Не погодившись із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №88 від 08.05.2024 року позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку щодо протиправності оскаржуваного рішення відповідача та з метою повного та належного захисту прав позивача, вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, зазначених у даному судовому рішенні.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулює Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 р. № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Статтею 8 Закону № 1058-ІV передбачено право громадян України на отримання пенсій та соціальних послуг.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення (частина третя статті 4 Закон № 1058-ІV).

Згідно з пункту 3 частини 1 статті 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

Статтею 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII передбачено, що жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти «є» і «ж» статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94).

За змістом наведених норм, видно, що однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до певного віку саме осіб з інвалідністю з дитинства.

При цьому, визначення терміну «особа з інвалідністю з дитинства» не міститься ні в Законі України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», ні в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю».

Документи, які подаються до Пенсійного фонду України та його управлінь для призначення пенсії, визначені в Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до підпункту 5 пункту 2.1 Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи, а саме: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю (при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону).

Суд зазначає, що згідно із частинами 1, 3статті 44 Закону № 1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Згідно з пунктом 2.18 Порядку № 22-1 визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги.

У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Аналіз наведених норм права вказує на те, що законом не передбачена вимога шодо настання інвалідності дитини, інваліда з дитинства, саме до шестирічного віку. Також не передбачена така вимога для призначення пенсії, як обов`язковість визнання дитини інвалідом до шестирічного віку. У законі визначена лише вимога про виховання такої дитини до шести років та наявність страхового стажу не менше 15 років.

Висновки аналогічного характеру викладені в постановах Верховного Суду від 31.07.2018 у справі № 501/2838/16-а, від 14.02.2019 у справі № 216/2437/16-а.

Як видно з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати ОСОБА_1 , батько ОСОБА_3 (а. с. 6).

Судом першої інстанції встановлено, що факт наявності в дитини інвалідності підтверджується медичним висновком №1907 про дитину-інваліда віком до 18 років від 18.02.2019 року.

Згідно довідки №135 від 29.04.2024 року виданої Збаразьким управлінням Тернопільської філії Тернопільського обласного центру зайнятості ОСОБА_1 призначалась допомога по безробіттю 22.06.1998 року, згодом допомога по безробіттю була відкладена 01.03.1999 року, а потім позивач знята з обліку 01.03.1999 року згідно з пп. 12 п.44 Положення про порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян.

На підставі довідки № 01-22/956 від 01.05.2024 року виданої Управлінням соціального захисту населення Тернопільської районної державної адміністрації було встановлено факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно отримувала допомогу по догляду за дитиною до 3 років ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ) з 15.09.2010 року по 23.07.2013 року.

Також, 27 травня 2023 року депутатом міської ради Багрій П.Ф. було здійснено обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та складено про це акт від 27.05.2023 року. Під час обстеження житлово-побутових умов було встановлено, що в квартирі АДРЕСА_2 дійсно проживають позивач та її дочка-дитина з інвалідністю. Згідно тверджень сусідів позивач здійснювала та продовжує здійснювати на даний час догляд та виховання за своєю донькою від народження і по сьогодні.

Враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що вихованням доньки до досягнення нею 6 років займалась саме мати ОСОБА_1 , яка досягла 50-річного віку та страховий стаж якої складає 27 років 1 місяць 16 днів.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що відповідач 2 необґрунтовано відмовив у призначенні позивачу пенсії на підставі пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням поданої заяви із належними додатками, тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 №88 від 08.05.2024 є протиправним та підлягає скасуванню.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи те, що судом встановлено протиправність оскаржуваного рішення відповідача, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, зазначених у даному судовому рішенні.

Щодо аргументів скаржника, викладених в апеляційній скарзі про правомірність рішення про відмову у зарахуванні до загального страхового стажу періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці відсутня дата народження власника трудової книжки та підпис відповідальної особи, колегія суддів зазначає наступне.

В оскаржуваному рішенні №88 від 08.05.2024 відповідач 2 повідомив позивача, що у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують інвалідність дитини до досягнення нею шестирічного віку, прийнято рішення про відмову позивачу в призначені дострокової пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону N 1058-IV. Дослідивши зміст оскаржуваного рішення, колегія суддів робить висновок про відсутність мотивів відмови пенсійного органу, а саме, що до стажу позивачки не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 , оскільки на титульній сторінці відсутня дата народження власника трудової книжки та підпис відповідальної особи.

Щодо вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.132 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

Відповідно до ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.5 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 ст.139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 року у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 року у справі № 814/698/16.

З матеріалів справи видно, що правову допомогу було надано адвокатом Парійчук Юлією Дмитрівною, що підтверджується Договором про надання правової допомоги від 23.05.2024 року.

Витрати позивача на професійну правничу допомогу складають 5000,00 грн., що підтверджується Договором про надання правової допомоги від 23.05.2024 року.

Представником відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у відзиві на позовну заяву від 18.06.2024 року викладено заперечення щодо судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, на професійну правничу допомогу, в загальному розмірі 5000,00 грн.

Стосовно вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

У відповідності до ч.6 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст.134 КАС України).

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із принципу співмірності та розумності судових витрат, врахував конкретні обставини справи та зміст виконаних послуг, та вважав за доцільне стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката в суді першої інстанції у розмірі 5000,00 грн. Проте апеляційний суд зазначає, що зазначені докази про підстави надання адвокатом правничої допомоги позивачу у адміністративній справі № 500/3324/24 у сукупності із фактичними обставинами, встановленими у ході апеляційного розгляду, дають належні правові підстави для висновку про часткове задоволення апеляційної скарги в цій частині, шляхом стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем судові витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката в суді першої інстанції в сумі 2000,00 грн.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінюючи наведені скаржниками доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Колегія суддів також вважає за доцільне зауважити, що у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, проте в частині розподілу судових витрат колегія суддів вважає за необхідне змінити судове рішення.

Керуючись ст. 243, 244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задовольнити частково.

Змінити рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року у справі № 500/3324/24, змінивши у пункті 4 резолютивної частини розмір судових витрат, які стягуються за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 з 5000 (п`ять тисяч) грн на 2000 (дві тисячі) грн 00 коп.

В іншій частині рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року у справі № 500/3324/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник