Справа № 600/2157/21-а
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2025-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

10 квітня 2025 року

м. Київ

справа №600/2157/21-а

адміністративне провадження №К/990/12790/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши касаційну скаргу Національного банку України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року у справі №600/2157/21-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного банку України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невиплати йому у період з 1 жовтня 2015 року до 30 червня 2016 року доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі, а також компенсації за невикористані 11 днів додаткової щорічної оплачуваної відпустки державного службовця за період роботи з 12 вересня 2015 року до 30 червня 2016 року;

- зобов`язати Національний банк України нарахувати та виплатити йому заборгованість із заробітної плати за період з 1 жовтня 2015 року до 30 червня 2016 року у сумі 27784,06 грн, в тому числі: доплату за ранг державного службовця у сумі 1080,00 грн, надбавку за вислугу років у сумі 26704,06 грн;

- зобов`язати Національний банк України нарахувати та виплатити йому компенсацію за невикористані 11 днів додаткової щорічної відпустки державного службовця за період з 12 вересня 2015 року до 30 червня 2016 року у сумі 5808,88 грн.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року, адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невиплати ОСОБА_1 у період з 1 жовтня 2015 року до 30 червня 2016 року доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі.

Зобов`язано Національний банк України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 1 жовтня 2015 року до 30 червня 2016 року у сумі 27784,06 грн, в тому числі: доплату за ранг державного службовця у сумі 1080,00 грн; надбавку за вислугу років у сумі 26704,06 грн.

Не погоджуючись із такими рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 24 березня 2025 року засобами поштового зв`язку.

У своїй касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення.

Під час перевірки зазначених матеріалів встановлено, що подана касаційна скарга не відповідає вимогам статті 330 КАС України, а тому підлягає залишенню без руху, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 351 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду покликається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували статтю 233 КЗпП України без урахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 листопада 2018 року у справі №559/321/16-ц та висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2019 року у справі №758/12929/14-ц.

Так, пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

У цьому контексті Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови, на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваних рішень за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Суд зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.

Суд відхиляє посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №559/321/16-ц, оскільки у цій справі предметом оскарження є наказ директора «Про розподіл педагогічного навантаження вчителів школи» у частині визначення позивачці як вчителю тижневого навантаження, тобто спір стосується режиму роботи та визначення робочого часу, що впливає на розмір заробітної плати. Отже, у справі №559/321/16-ц спір виник з приводу невиконання відповідачем обов`язку щодо письмового попередження працівника про зміну істотних умов праці, втрат у заробітній платі.

Також суд відхиляє посилання скаржника на постанову Верховного Суду у справі №758/12929/14-ц, оскільки спір у цій справі стосується порушення трудових прав позивача внаслідок зміни умов праці на підставі наказу відповідача та предметом оскарження у цій справі був наказ головного лікаря стоматологічної поліклініки «Про внесення змін до тарифікаційних списків» щодо переведення позивача на 0,25 ставки лікаря стоматолога терапевта госпрозрахункового відділення і залишення за ним 0,75 ставки лікаря стоматолога терапевта.

З огляду на наведене, спірні правовідносини у справах №559/321/16-ц та №758/12929/14-ц не є подібними до обставин цієї справи, адже сформовані за різних фактичних обставин, які мають суттєве значення для вирішення спору.

Ураховуючи наведене, Суд вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Таким чином, скаржнику необхідно уточнити підстави касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції: 1) уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України; 2) докази надсилання копії уточненої касаційної скарги іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 44 цього Кодексу.

Керуючись статтями 169, 248, 330, 332 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Національного банку України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року у справі №600/2157/21-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, - залишити без руху.

Надати особі, яка подала касаційну скаргу, строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

Роз`яснити, що в разі невиконання вимог цієї ухвали у встановлений судом строк касаційну скаргу буде повернуто.

Копію ухвали направити заявнику за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет», а у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

..........................

...........................

...........................

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду