Справа № 520/3376/25
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2025-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

10 квітня 2025 року справа № 520/3376/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Григоров Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) , Військової частини НОМЕР_4 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_3 , код НОМЕР_5 ) третя особа: Військова частина НОМЕР_6 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_4 , код НОМЕР_7 ) , третя особа: Генеральний штаб Збройних сил України (просп. Повітряних Сил, буд. 6,м. Київ,03049, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо невиконання наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 15.12.2024 року № 1747-РС в частині звільнення солдата ОСОБА_1 водія - заправника автомобільного відділення взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_2 з займаної посади та переведення для подальшого несення військової служби на посаду хіміка транспортного відділення військової частини НОМЕР_6 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Міністерства оборони України виконати наказ начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 15.12.2024 року № 1747-РС в частині звільнення солдата ОСОБА_1 водія - заправника автомобільного відділення взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_2 з займаної посади та переведення для подальшого несення військової служби на посаду хіміка транспортного відділення військової частини НОМЕР_6 .

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що після проходження військово-лікарської комісії з червня по серпень 2024 року позивач був визнаний придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони, в зв`язку з чим позивач 07.12.2204 р. подав рапорт про переведення на іншу посаду через Портал «Армія+», до якого додав військовий квиток, рекомендаційний лист від Військової частини НОМЕР_6 , висновок ВЛК від 29.08.2024 р.

15.12.2024 р. наказом № 1747-РС начальника Генерального штабу Збройних Сил України солдат ОСОБА_1 водій - заправник взводу мобільного відділення взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_2 звільнений з займаної посади та переведений для подальшого несення військової служби на посаду хіміка транспортного відділення військової частини НОМЕР_6 .

Позивач зазначає, що вказаний наказ не був виконаний у встановлені терміни, чим порушено його права.

Ухвалою суду від 20.02.2025р. відкрито спрощене провадження у справі без виклику сторін, витребувано у відповідача - Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України та третьої особи - Військової частини НОМЕР_6 Міністерства оборони України належним чином завірену копію наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 15.12.2024 року № 1747-РС.

Військова частина НОМЕР_4 надала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позов не визнала та просила в його задоволенні відмовити. При цьому було указано, що позивач, на думку військової частини, пропустив строк звернення до суду.

Відповідач також зазначав, що у зв`язку із відсутністю у військової частини НОМЕР_4 інформації про бажання позивача здійснити переміщення до іншої військової частини, військова частина НОМЕР_4 не мала достатньо часу підготувати якісну та кваліфіковану (рівнозначну) заміну позивачу. Вибуття ОСОБА_1 , який перебуває на тиловій посаді водія-заправника автомобільного відділення взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_2 може призвести до зниження боєздатності підрозділів військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_4 , які виконують завдання під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України, у зв`язку з чим військовою частиною НОМЕР_4 02.01.2025р. та 09.01.2025р. подано клопотання до військової частини НОМЕР_8 про скасування пункту 9 параграфу 1 наказу Начальника Генерального Штабу Збройних Сил України (по особовому складу) № 1727-РС від 15 грудня 2024 року про призначення ОСОБА_1 на іншу посаду.

27.02.2025 відповідач подав на ім`я Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України клопотання про відтермінування виконання наказу Начальника Генерального Штабу Збройних Сил України (по особовому складу) № 1727-РС від 15 грудня 2024 року до досягнення військовою частиною НОМЕР_4 рівня укомплектованості особовим складом 70% або його скасування, на дату подання даного відзиву, питання порушенні у клопотанні військової частини НОМЕР_4 від 27.02.2025 р. не вирішено, відповіді від Сухопутних військ Збройних Сил України не надходило.

Відповідач, таким чином, вважав позовні вимоги передчасними, а в себе вбачав наявність дискреційних повноважень з виконання наказу Начальника Генерального Штабу Збройних Сил України.

Третя особі у справі Генеральний штаб Збройних Сил України надав до суду пояснення, за якими позивач 07 грудня 2024 року за допомогою засобів Державного вебпорталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - Портал Армія+) звернувся до Кадрового центру Збройних Сил України з рапортом на переміщення з посади водія заправника взводу мобільного відділення взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_2 на посаду хіміка транспортного відділення військової частини НОМЕР_6 , наказ начальника Генерального штабу Збройних Сил України про переміщення Позивача з посади водія заправника взводу мобільного відділення взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_2 на посаду хіміка транспортного відділення військової частини НОМЕР_6 відбувся 15 грудня 2024 року за №1747-РС.

Також було зазначено, що третьою особою виконано приписи Порядку реалізації експериментального проекту щодо вдосконалення механізму переміщення військовослужбовців між військовими частинами Збройних Сил України за їх ініціативою, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2024 року №1291, його дії щодо видання наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 15 грудня 2024 року №1747-РС в частині звільнення позивача з посади водія заправника взводу мобільного відділення взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_2 та призначення останнього на посаду хіміка транспортного відділення військової частини НОМЕР_6 , слід вважати такими, що здійснені у межах наданих повноважень та у спосіб, визначений законодавством України, яким регламентується порядок прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Поряд з тим, наказ начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 15 грудня 2024 року №1747-РС позивачем не оспорюється, а з боку Генерального штабу Збройних Сил України будь-яких протиправних та незаконних дій по відношенню до позивача не вчинялося.

Відповідач військова частина НОМЕР_2 надала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнала. Доводи відзив є аналогічними доводам відзиву відповідача військової частини НОМЕР_4 .

Позивач надав до суду відповіді на відзиви відповідачів, згідно яких наполягав на задоволенні позовних вимог та зазначив, що наказ начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 15.12.2024 р. № 1747-РС є обов`язковим до виконання, так як саме Генеральний штаб визначає потребу в особовому складі для Збройних Сил та організовує комплектування Збройних Сил військовослужбовцями, що відображено в Положенні про Генеральний штаб Збройних Сил України, який затверджено Указом Президента України від 30.01.2019 р.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 з 10.10.2022р. проходить військову службу у Збройних Силах України за мобілізацією згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 65/2022 "Про загальну мобілізацію", затвердженого Законом України від 03.03.2022 р. № 2105-ІХ (зі змінами), що підтверджується військовим квитком серія НОМЕР_9 від 06.10.2022 р. З 10.10.2022 р. позивач проходив військову службу на посаді механіка, в подальшому переведений стрільцем з 20.03.2023 р., а з 01.06.2023 р. по час звернення до суду проходив військову службу на посаді водія- заправника автомобільного відділення взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_2 .

Після проходження військово-лікарської комісії з червня по серпень 2024 року позивач був визнаний придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони, що підтверджується копією Довідки військово-лікарської комісії від 29.08.2024 р. № 22441.

Позивач 07.12.2024 р. за допомогою засобів Державного вебпорталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони Армія+ (далі - Армія+) звернувся до Кадрового центру Збройних Сил України з рапортом на переміщення з посади водія заправника взводу мобільного відділення взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_2 на посаду хіміка транспортного відділення військової частини НОМЕР_6 .

Процедура реалізації експериментального проекту щодо вдосконалення механізму переміщення військовослужбовців між військовими частинами Збройних Сил за їх ініціативою за допомогою Порталу Армія+ визначається Порядком реалізації експериментального проекту щодо вдосконалення механізму переміщення військовослужбовців між військовими частинами Збройних Сил України за їх ініціативою, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2024 року №1291 (далі Порядок №1291).

З приписів Порядку №1291 слід дійти до висновків, що у розрізі покладених цією постановою обов`язків, до компетенції Генерального штабу Збройних Сил України відноситься формування та оновлення переліку військових частин бойового складу військ та видання, за відсутності підстав для відмови у переміщенні, розпорядження начальника Генерального штабу Збройних Сил України щодо переміщення військовослужбовців рядового, сержантського та старшинського складу за формою, визначеною Генеральним штабом Збройних Сил.

Так, з наявних у справі доказів судом вбачається, що рапорт позивача, наданий за допомогою Армія+ був задоволений та 15.12.2024р. наказом № 1747-РС начальника Генерального штабу Збройних Сил України солдат ОСОБА_1 водій - заправник взводу мобільного відділення взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_2 звільнений з займаної посади та переведений для подальшого несення військової служби на посаду хіміка транспортного відділення військової частини НОМЕР_6 (а.с. 52).

Суд вказує, що відповідачі фактично не заперечують наявність вказаного наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України як підстави для звільнення позивача з займаної посади та його призначення на іншу, а також визнають бездіяльність з невиконання наказу, в обгрунтування якої посилаються на незадовільне укомплектування військової частини особовим складом та звернення до Генерального штабу Збройних Сил України з проханням відтермінувати виконання наказу про звільнення позивача. Також не заперечується і те, що на час розгляду справи судом дозволу на відтермінування не надано, а наказ від 15.12.2024р. № 1747-РС є чинним.

Вирішуючи спір, суд зазначає, що відповідно до Порядку реалізації експериментального проекту щодо вдосконалення механізму переміщення військовослужбовців між військовими частинами Збройних Сил України за їх ініціативою, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2024 року №1291право на звернення до Кадрового центру Збройних Сил з рапортом на переміщення мають такі військовослужбовці:

1) військовослужбовці, які проходять військову службу у військових частинах тилового та оперативного забезпечення, вищих військових навчальних закладах, навчальних (навчально-тренувальних) центрах (частинах), територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, військових частинах резерву, а також в інших військових частинах Збройних Сил, які не належать до військових частин бойового складу військ, усіх родів (видів) військ (сил) Збройних Сил, які мають бажання бути переміщеними для подальшого проходження військової служби до військових частин бойового складу військ Збройних Сил;

2) військовослужбовці, які проходять військову службу у військових частинах тилового та оперативного забезпечення, вищих військових навчальних закладах, навчальних (навчально-тренувальних) центрах (частинах), територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, військових частинах резерву, а також в інших військових частинах Збройних Сил, які не належать до військових частин бойового складу військ, усіх родів (видів) військ (сил) Збройних Сил, які мають бажання бути переміщеними для подальшого проходження військової служби до інших військових частин Збройних Сил, які не належать до військових частин бойового складу військ Збройних Сил;

3) військовослужбовці, які проходять військову службу у військових частинах бойового складу військ усіх родів (видів) військ (сил) Збройних Сил, які мають бажання бути переміщеними для подальшого проходження військової служби до інших військових частин бойового складу військ Збройних Сил;

4) військовослужбовці, які проходять військову службу у військових частинах усіх родів (видів) військ (сил) Збройних Сил, які за висновком військово-лікарської комісії придатні до служби у військових частинах забезпечення, територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, вищих військових навчальних закладах, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони, але не призначені у своїх військових частинах на посади, що відповідають висновку військово-лікарської комісії, і мають бажання бути переміщеними для подальшого проходження військової служби до іншої військової частини Збройних Сил.

Рапорт на переміщення подається засобами Державного вебпорталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - Портал Армія+).

Кадровий центр Збройних Сил перевіряє поданий військовослужбовцем рапорт на відсутність підстав для відмови у переміщенні. Строк для проведення такої перевірки становить 72 години з моменту надходження рапорту до Кадрового центру Збройних Сил.

У переміщенні військовослужбовця відмовляється за наявності однієї з таких підстав:

1) військовослужбовець не належить до жодної з категорій, що визначена пунктом 5 цього Порядку;

2) військовослужбовець проходить військову службу у військовій частині менше шести місяців або менше одного року з моменту його попереднього переміщення за власною ініціативою (крім військовослужбовців, які переміщуються на підставі підпункту 4 пункту 5 цього Порядку, та військовослужбовців, які під час дії воєнного стану вперше самовільно залишили військові частини чи місця проходження служби або дезертирували, за умови підтвердження наміру повернутися для продовження проходження військової служби або військова служба яких продовжена після їх добровільного прибуття до визначених військових частин);

3) до рапорту не додані документи, передбачені пунктом 6 цього Порядку.

Будь-які інші підстави для відмови у переміщенні військовослужбовця заборонені.

За результатами перевірки Кадровий центр Збройних Сил в межах строку для проведення перевірки повідомляє військовослужбовцю засобами Порталу Армія+ про погодження або про відмову у погодженні рапорту із зазначенням підстав для відмови.

За відсутності підстав для відмови у переміщенні Кадровий центр Збройних Сил готує проект:

наказу Головнокомандувача Збройних Сил щодо переміщення військовослужбовців офіцерського складу;

розпорядження начальника Генерального штабу Збройних Сил щодо переміщення військовослужбовців рядового, сержантського та старшинського складу за формою, визначеною Генеральним штабом Збройних Сил.

Наказ (розпорядження) про переміщення військовослужбовця повинен бути підписаний протягом 24 годин після завершення перевірки за умови відсутності підстав для відмови у переміщенні.

У подальшому інформацію про підписання наказу (розпорядження) про переміщення військовослужбовця Кадровий центр Збройних Сил доводить до відома військовослужбовця засобами Порталу Армія+ протягом 24 годин після підписання наказу (розпорядження). Виконання наказу (розпорядження) про переміщення військовослужбовця здійснюється в установленому порядку.

Відповідно до п.8 Положення про Генеральний штаб Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 30 січня 2019 року № 23/2019, Генеральний штаб у межах повноважень видає накази та директиви, організовує і контролює їх виконання. Відповідно до п.п. 1,2,3 п. 10 зазначеного Положення, Начальник Генерального штабу Збройних Сил України: організовує та здійснює координацію і контроль за виконанням завдань у сфері оборони органами військового управління Збройних Сил, органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та силами оборони у межах, визначених законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України; підписує накази та директиви Генерального штабу; спрямовує та контролює планування заходів щодо підготовки, підтримання Збройних Сил у бойовій та мобілізаційній готовності, комплектування їх особовим складом, проведення призову, прийняття громадян на військову службу, визначення потреб і ресурсів, необхідних для виконання завдань, покладених на Збройні Сили;

Обов`язковість виконання наказів у Збройних Силах України випливає зі змісту Розділу І Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, пункт 6 якого, зокрема, визначає право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Як вказувалося судом вище, наказ, про виконання якого просить позивач, є чинним, його злочинності судом не встановлено, доказів того, що його виконання зупинено відносно позивача судом на час розгляду справи не вбачається.

Відтак, наказ повинен бути виконаний, з огляду на його обов`язковість. Доводи відповідачів про наявність їх дискреційних повноважень, з огляду на вище викладені міркування, є очевидно необгрунтованими.

Суд зазначає, що відповідно до наукового висновку Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією від 13 квітня 2018 року, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким:

- дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни може, має право, за власної ініціативи, дбає, забезпечує, веде діяльність, встановлює, визначає, на свій розсуд. Однак наявність такого терміну в законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження: подібний термін є приводом для докладною аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним:

- при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів: принципів реалізації відповідної владної управлінської функції: принципів здійснення дискреційних повноважень: змісту публічного інтересу: положень власної компетенції: вказівок, викладених у інтерпретаційних актах: фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики: судової практики; процедурних вимог.

- критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність: публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується: зміст конституційних прав та свобод особи: якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття.

Згідно висновків постанови КАС ВС у справі № 400/4491/20 від 31.05.2022р., Суд указав на те, що дискреційними повноваженнями є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом подібних повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Наведені висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі №802/412/17-а, від 11 квітня 2018 року у справі №806/2208/17.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що дискреція це не є обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

Дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Таким чином, відповідачами вчинено протиправну бездіяльність з приводу невиконання наказу Генерального штабу Збройних Сил України від 15.12.2024 року № 1747-РС в частині звільнення солдата ОСОБА_1 водія - заправника автомобільного відділення взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_2 з займаної посади та переведення для подальшого несення військової служби на посаду хіміка транспортного відділення військової частини НОМЕР_6 .

Вказаний висновок цілком відповідає визначенню поняття "бездіяльність", яке надано Великою Палатою Верховного суду в Постанові від 19.04.2018р. у справі № П/9901/137/18 (800/426/17), де Велика Палата зазначила, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Велика Палата у своїх постановах неодноразово висновувала, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були вчинені чи були вчинені з порушенням розумних строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість, підстави та межі бездіяльності, а також її шкідливість для прав та інтересів особи.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.02.2025р. у справі № 990/29/22 наголосила на тому, що протиправна бездіяльність не закінчується після спливу законодавчо визначеного строку, а продовжує тривати доти, доки не будуть встановлені обставини, які дозволяють визначити, чи були дотримані приписи закону в точному його розумінні.

Суд зазначає, що межі судового контролю при розгляді справ стосовно незаконності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень визначено ст. 2 КАС України.

Так, відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зазначає, що відповідачами належних аргументів щодо неможливості виконання наказу про звільнення позивача та призначення його на іншу посаду не надано, що вказує на протиправний характер вчиненої бездіяльності.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене позовні вимоги про зобов`язання виконати наказ відповідають меті належного захисту прав позивача.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням викладеного суд вважає, що ключові аргументи сторін отримали належну оцінку, а інші доводи висновків суду не спростовують.

З огляду на це позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо невиконання наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 15.12.2024 року № 1747-РС в частині звільнення солдата ОСОБА_1 - водія - заправника автомобільного відділення взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_2 з займаної посади та переведення для подальшого несення військової служби на посаду хіміка транспортного відділення військової частини НОМЕР_6 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Міністерства оборони України виконати наказ начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 15.12.2024 року № 1747-РС в частині звільнення солдата ОСОБА_1 - водія-заправника автомобільного відділення взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_2 з займаної посади та переведення для подальшого несення військової служби на посаду хіміка транспортного відділення військової частини НОМЕР_6 .

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.В. Григоров