Справа № 420/21753/24
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2025-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

10 квітня 2025 року

м. Київ

справа №420/21753/24

адміністративне провадження № К/990/8500/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Загороднюка А.Г.,

суддів: Білак М.В., Єресько Л.О.,

перевіривши касаційну скаргу адвоката Дабіжи Олени Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Великомихайлівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Великомихайлівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження № 99 - ОС від 10 червня 2024 року Великомихайлівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області про звільнення його - ОСОБА_1 , з посади головного спеціаліста - юриста;

-зобов`язати відповідача поновити його - ОСОБА_1 , на посаді, що відповідає його кваліфікації;

- стягнути з відповідача середній заробіток на його - ОСОБА_1 , користь за час вимушеного прогулу в період з 10 червня 2024 року до моменту поновлення на роботі.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. без повідомлення учасників справи.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року у справі № 420/21753/24 залишено без змін.

Не погоджуючись із зазначеними судовим рішенням суду апеляційної інстанції, 28 лютого 2025 року адвокат Дабіжа Олена Анатоліївна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій представник скаржника просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2025 року касаційну скаргу адвоката Дабіжи Олени Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2025 року у справі № 420/21753/24 залишено без руху. Установлено скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання уточненої касаційної скарги, в якій необхідно зазначити підстави оскарження судового рішення в цій справі (з урахуванням вимог частини четвертої статті 328, пункту 4 частини другої статті 330 КАС України та підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України).

24 березня 2025 року до Верховного Суду на виконання вимог ухвали від 13 березня 2025 року адвоката Дабіжи Олени Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 надано уточнену касаційну скаргу.

Перевіривши матеріали уточненої касаційної скарги, Суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Із системного аналізу наведених положень процесуального закону висновується, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.

Під час перевірки касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судами попередніх інстанцій застосовано норми матеріального права, а саме:

- пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України без застосування висновків, викладених у справах Верховного Суду від 07 вересня 2021 року у справі № 306/2434/18, від 22 липня 2021 року у справі № 161/7272/20, від 16 червня 2022 року по справі № 183/7292/20, від 7 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19, від 22 липня 2021 року у справі № 456/57/20, від 23 липня 2021 року у справі № 766/12805/19, від 27 серпня 2021 року у справі № 712/10548/19, від 9 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20, від 4 липня 2018 року у справі № 826/12916/15, від 31 січня 2018 року у справі № 824/3229/14-а.

- статтю 49-2 КЗпП України та не враховано висновків Верховного суду щодо застосування цієї норми, викладених у постановах від 16 червня 2022 року у справі № 183/7292/20, від 7 листопада 2011 року у справі № 6-45цс11, від 7 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19, від 22 липня 2021 року у справі № 456/57/20, від 4 липня 2018 року у справі № 826/12916/15, від 29 листопада 2019 року у справі № 668/722/15-а, від 27 травня 2020 року у справі № 813/1715/16, від 25 липня 2019 року у справі № 807/3588/14, від 31 березня 2020 року у справі № 826/6148/16, від 11 червня 2020 року по справі № 826/19187/16, від 9 жовтня 2019 року у справі № 821/595/16, від 19 липня 2018 року у справі № 822/2595/16, від 11 жовтня 2018 року у справі № 826/22101/15, від 7 лютого 2018 року у справі № 813/8766/13-а, постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17.

У цій справі предметом оскарження є розпорядження № 99 ОС від 10 червня 2024 року Великомихайлівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області про звільнення позивача, з посади головного спеціаліста юриста, у зв`язку зі скороченням штату чисельності та штату відповідно до пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправним та скасування розпорядження Великомихайлівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області від 10 червня 2024 року № 99 ОС, а також дотримання порядку звільнення позивача, то судами попередніх інстанцій було установлено, що рішенням 56 сесії XVIII скликання Великомихайлівської селищної ради прийнято рішення № 2958-VIII від 09 квітня 2024, яким вирішено вивести з 10 червня 2024 року зі структури апарату управління посаду головного спеціаліста-юриста та затвердити структуру виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату Великомихайлівської селищної ради та її виконавчих органів на 2024 рік у новій редакції. Згідно з штатним розписом на 2024 рік у новій редакції, затвердженої рішенням № 2958-VIII від 09 квітня 2024 року, посада головного спеціаліста-юриста не передбачена. Розпорядженням Великомихайлівської селищної ради № 57-ОС від 09 квітня 2024 року попереджено головного спеціаліста-юриста ОСОБА_1 про наступне звільнення з роботи з 10 червня 2024 року, у зв`язку з скороченням його посади (статті 49-2 КЗпП України).

Одним із основних аргументів скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема приписів статті 49-2 КЗпП України, є те, що позивачу не запропоновано відповідачем усіх вакантних посад, наявних в органі місцевого самоврядування.

Вирішуючи питання дотримання процедури звільнення позивача, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що оскільки єдина штатна одиниця за спеціальністю ОСОБА_1 (посада головного спеціаліста-юриста) виведена з апарату селищної ради, а також те, що позивач не надав жодних доказів, які б спростували аргументи відповідача щодо відсутності вакантних посад за його кваліфікацією, суд дійшов висновку, що відповідач не мав можливості запропонувати позивачу посаду, яка відповідала його кваліфікаційним вимогам.

В частині обґрунтувань неправильного застосування судами попередніх інстанцій приписів статті 42 КЗпП України доводи скаржника зводяться до незгоди з висновками судів і в цілому до заперечення результату розгляду справи судом та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів у справі, а також встановлення інших обставин у справі з одночасним тлумаченням скаржником власного їх викладення, що в силу приписів статті 341 КАС України не входить в повноваження суду касаційної інстанції.

Суд звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Зі змісту постанов Верховного Суду, на які посилається скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що оцінка правомірності прийняття рішень роботодавцем про звільнення здійснювалася судом касаційної інстанції виходячи із установлених судами попередніх інстанцій конкретних обставин справ, що були підставою для прийняття оскаржуваних рішень та досліджених ними доказів.

При цьому, скаржник наводить витяги з постанов Верховного Суду, які стосуються обставин справи, а також щодо оцінки того чи іншого аргумента учасників справи, однак без наведення висновків щодо застосування саме норм права, які врегульовують спірні правовідносини, що не є свідченням застосування судами апеляційної інстанції у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Різниця у встановлених обставинах у сукупності з наданими сторонами доказами об`єктивно впливає на умови застосування правових норм, а тому сам факт наявності судових рішень, якими задоволено позовні вимоги у цій категорії спорів, не свідчить про неправильне застосування судами норм права у цій справі.

Верховний Суд зауважує, що доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній.

Отже, фактично, обґрунтування пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України зводиться до незгоди із наданою судами правовою оцінкою встановленим обставинам у взаємозв`язку із наявними в матеріалах справи доказами, що не є тотожним застосуванню норм права без урахування висновків Верховного Суду.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 6 частини першої статті 2 Закону України «Про держаному службу».

Оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми та ін.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Верховний Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову, але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали на думку скаржника неправильно.

Проте зазначені скаржником норми права, щодо застосування яких відсутній висновок Верховного Суду у спірних правовідносинах, є загальними нормами, а доводи касаційної скарги зводяться лише до незгоди із наданою судами попередніх інстанцій правовою оцінкою встановленими ними обставинами і дослідженими доказами, що не є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Серед іншого, у касаційній скарзі, скаржник посилається на підпункти «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа становить значний суспільний інтерес.

Проте, Суд зазначає, що посилання на підпункти пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не звільняє особу від обов`язку обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із посиланням на частину четверту статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справі.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями, часткового опису обставин справи, цитування норм законодавства, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Верховний Суд звертає увагу заявника, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційній суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу адвоката Дабіжи Олени Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу адвоката Дабіжи Олени Анатоліївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Великомихайлівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді А.Г. Загороднюк
М.В. Білак Л.О. Єресько