Справа № 480/11048/23
Суддя: О.М. Кунець
Дата ухвалення: 2025-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
В С Т А Н О В И В:
Ухвалою суду від 16.10.2023 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
26.10.2023 від позивача до суду надійшла заява щодо усунення недоліків позовної заяви, до якої долучено уточнену позовну заяву, в якій уточнено відповідача - Державний реєстратор прав на нерухоме майно Управління адміністративних послуг Конотопської міської ради Сумської області Гужва Оксана Олександрівна, та позовні вимоги, у зв`язку з чим просить суд:
- визнати протиправними та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління адміністративних послуг Конотопської міської ради Сумської області Гужви Оксани Олександрівни №69432888 від 25.09.2023р. про відмову у проведенні реєстраційних дій;
- зобов`язати Державного реєстратора Гужву Оксану Олександрівну зареєструвати об`єкт нерухомого майна 19/50 частин будинку з надвірними будівлями , що розташований у АДРЕСА_2 , як об`єкт права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12.01.2023р.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у липні 2023р. він звернувся до відповідача з заявою про реєстрацію права спільної сумісної власності на 19/50 частин відповідно до рішення Конотопського міськрайоннного суду від 12.01.2023р. На вказане звернення позивач отримав відмову за №69432888, що датована 25.09.2023р. Вважає, що всі вищевказана відмова винесена безпідставно, з порушенням закону і підлягає скасуванню.
Позивач просить суд врахувати, що стаття 41 Конституції України право кожної людини володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається у порядку , визначеному законом. Крім цього, позивач посилається на ст. 18 ЦПК України та ст.370 КАС України, якими передбачено, що судові рішення , які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян.
Позивач зазначає, що за рішенням Конотопського міськрайоннного суду від 12.01.2023р. у цивільній справі, позивач по справі ( є позивачем і у даній справі також), визнаний власником, поряд з іншою особою, ч а с т и н и будинку. Вказане рішення вступило у законну силу і с обов`язковим для всіх, в тому числі і для відповідача.
Всупереч цьому, на порушення вищевказаних статей законодавства України, відповідач не дає можливості користуватися належним йому (позивачу у даній справі) майном, відмовивши у державній реєстрації. Підставою для такої відмови відповідач зазначає те, що у рішенні суду визнано об`єктом права спільної с у м і с н о ї власності двох осіб 19/50 частин будинку, а це, з точки зору відповідача, протирічить діючому ЦК України, бо у інших власників цього ж будинку є у власності 27/100 частин будинку.
Вказана позиція відповідача, на переконання позивача, є повністю протиправною, оскільки жодна стаття глави 26 ЦК України («Право спільної власності») не містить заборони такого існування спільної власності, коли певна частина майна належить лише одній особі, а інша частина - двом і більше особам.
Більше того, позивач звертає увагу суду на те, що законом передбачено виділення ч а с т и н з спільного майна лишу у д о б р о в і л ь н о м у порядку - ст.370 ЦК України.
При цьому, як зазначає позивач, Закон не надає права державному реєстратору оцінювати надане йому рішення суду, вказуючи, що необхідно було визначити частку кожного з власників.
Рішенням Конотопського міськрайсуду від 12.01.2023р. майно колишньої дружини позивача, що складалося з 19/50 частин будинку, визнано їхньою спільною власністю, вказане рішення залишено у силі апеляційною інстанцією, і, відповідно, як вважає позивач, державний реєстратор повинна була зареєструвати власність по такому судовому рішенню.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

Відповідачем до суду надано відзив на позов, в якому зазначено, що оскаржуване рішення відповідача є правомірним, та відповідає вимогам чинного законодавства. В задоволенні адміністративного позову просить відмовити.

Позивачем подано до суду заперечення на відзив. Позивач зазначає, що доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими та безпідставними. Просив суд задовольнити позовні вимоги.

Від відповідача надійшли письмові заперечення на заперечення позивача. Відповідач зазначає, що частиною 8 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству, і поданим/отриманим документам. Відповідач звертає увагу суду на те, що сам визнає, що для відчуження частки будинку йому потрібно зареєструвати частку у праві власності, яка у нього у об`єкті права спільної сумісної власності подружжя не визначена. Тобто, для можливості розпоряджатися своїм майном йому слід визначити частку у об`єкті спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст.69-71 Сімейного Кодексу України.

При цьому, відповідач звертає увагу суду на те, що під час розгляду заяви було встановлено, що заявником (в даній справі Позивач) було подано документи для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством. І відповідно до п.1 ч.1 ст.23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було прийнято рішення про зупинення розгляду заяви від 10.08.2023 №68817974. Рішення про зупинення Позивач розгляду заяви від 10.08.2023 №68817974 Позивач отримав 10.08.2023.

Відповідно до ч. 5 ст. 23, п.8 ч.І ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» невиконання заявником (в даній справі Позивач) зазначених у рішенні про зупинення розгляду заяви від 10.08.2023 №68817974 вимог у строк, встановлений у ч. З ст. 23 Законом № 1952-IV (30 робочих іній з моменту отримання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав) стало наслідком прийняття рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій від 25.09.2023 р. №69432888. Якби заявник виконав вимоги зазначенні в рішенні про зупинення розгляду заяви від 10.08.2023 №68817974, то в такому випадку розгляд заяви було б відновлено та проведено відповідні реєстраційні дії.

Оцінивши повідомлені сторонами обставини, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного:

Судом встановлено, що у АДРЕСА_2 знаходиться 19/50 частин будинку, що зареєстрована за колишньою дружиною позивача - ОСОБА_2 . Рішенням Конотопського міськрайонного суду від 12.01.2023р. по справі №577/4193/20 вказана частина будинку визнана об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Рішення суду було залишено без змін судом апеляційної інстанції і набрало законної сили.

У липні 2023р. позивач звернувся до відповідача з заявою про реєстрацію права спільної сумісної власності на 19/50 частин відповідно до рішення Конотопського міськрайоннного суду від 12.01.2023р.

На вказане звернення ОСОБА_1 отримав відмову за №69432888, що датована 25.09.2023р і вручена позивачу 05.10.2023р.

Вважаючи, що вищевказана відмова винесена безпідставно та з порушенням закону, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01.07.2004 (далі - Закон №1952-ІV).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону №1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону №1952-IV державній реєстрації прав підлягають право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва.

Щодо державної реєстрації 19/50 частин житлового будинку, як об`єкта нерухомого майна та як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя:

Правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 2 якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.

Відповідно до статті 3 Закону № 1952-ІУ загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Згідно ч. 8 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав па нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за у м о в и їх в і д п о в і д н о с т і законодавству і поданим/отриманим документам.

Пунктами 1,2 частини 3 статті 10 Закону № 1952-ІУ передбачено, що державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій. зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Частиною 1 Стаття 61 Сімейного кодексу України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на кожний об`єкт нерухомого майна (в даному випадку житловий будинок) під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна.

Частиною першою статті 5 Закону № 1952-ІУ передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні білянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як (дині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Суд погоджується з посиланнями відповідача на те, що в статті 5 Закону № 1952-ІУ ніде не зазначено, що в Державному реєстрі прав реєструються в тому числі речові права на частини житлових будинків як то зазначає Позивач, тобто ці висловлювання Позивача не відповідають дійсності, оскільки в Державному реєстрі прав не реєструються речові права на частини житлових будинків, а реєструється с п і л ь н а ч а с т ко в а власність із зазначенням розміру ч а с т к и щодо в с ь о г о житлового будинку.

Тобто, суд вважає обґрунтованими твердження відповідача стосовно того, що вимога Позивача зареєструвати як об`єкт нерухомого майна 19/50 частини житлового будинку з надвірними будівлями не передбачена законодавством, зокрема ст. 5 Закону № 1952-ІУ, оскільки об`єктом нерухомого майна є у в е с ь житловий будинок, а не його частина. Крім того, як вказує відповідач і не заперечує позивач, окрім Позивача та його колишньої дружини співвласниками даного житлового будинку є також інші особи. 19/50 частин житлового будинку є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, проте не є окремим об`єктом нерухомого мийна для проведення державної реєстрації як то зазначає Позивач.

Як зазначає відповідач та підтверджує позивач, колишня дружина Позивача мала цілком визначену частку (19/50 частин) у праві спільної часткової власності на житловий будинок. А визнання судом 19/50 частин житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя не припиняє права спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , у Позивача, його колишньої дружини, а також інших співвласників вказаного житлового будинку.

Вищезазначене підтверджується практикою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі №442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18), де зроблено висновок, що «частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі і не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».

Також, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 663/908/17 зазначено, що частина перша статті 62 СК України не застосовується до частки у праві спільної власності на майно.

А у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №442/7505/14-ц висловлена позиція, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта».

Отже, твердження Позивача щодо невиконання Державним реєстратором рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області у справі №577/4193/20 є хибними, зважаючи на те, що у зазначеному рішенні не йдеться про державну реєстрацію права власності лише визнається певне майно (19/50 частин житлового будинку) об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Суд вважає обґрунтованим посилання відповідача на те, що якщо майно (в даному випадку 19/50 частин житлового будинку) зареєстровано лише на ім`я одного із подружжя, то це не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (така позиція зазначена Верховним Судом у справі № 161/8116/19 від 09.07.2021 року, у справі №339/116/16-ц від 11.04.2019 року).

Хоча Позивач зазначає, що відмова в державній реєстрації ніби-то позбавляє його можливості розпоряджатися своїм майном, проте це не відповідає дійсності, оскільки державна реєстрація - це лише підтвердження державою факту набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, а головне, що ч.І ст.67 Сімейного кодексу України визначено, що дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї ч а с т к и у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в н а т у р і або визначення порядку користування майном. Як визначено у ч.2 ст.68 Сімейного кодексу України, розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Щодо підстав прийняття відповідачем рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №69432888 від 25.09.2023р., слід зазначити наступне:

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч.2 ст.18 Закону №1952-1V).

Так, пунктом 30 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ від 26.10.2011 року № 1141 (далі Порядок №1141) передбачено, що до Державного реєстру прав вносяться такі відомості про право власності та суб`єктів такого права: 1) про суб`єкта права власності: для фізичних осіб: прізвище, ім`я, по батькові (за наявності); номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків. 2) вид спільної власності (у разі коли майно належить на праві спільної власності); 3) розмір частки у праві спільної власності (у разі коли майно належить па праві спільної часткової власності).

Тобто, в Державному реєстрі прав якщо реєструється спільна сумісна власність, то частка не зазначається, а у Позивача та його колишньої дружини визначено 19/50 частин будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач правомірно зазначає, що у Державний реєстр прав технічно не передбачено внесення розміру частки при спільній сумісній власності на об`єкт нерухомого майна, але оскільки у ОСОБА_2 було право спільної часткової власності на 19/50 частин житлового будинку (що визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя) та зареєстровано в Реєстрі речових прав на нерухоме майно, який є архівною частиною Державного реєстру прав, тому потрібно зазначити частку у праві власності, а при зазначенні розміру частки власність є спільною частковою (частина 1 статті 356 ЦК України).

Зі змісту правових норм, зокрема ст. 18 Закону № 1952-ІУ випливає, що прийняттю рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій передує: перевірка відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень.

Вичерпний перелік підстав для відмови в державній реєстрації, зокрема, права власності визначений у частині першій статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Тому, керуючись Законом № 1952-ІУ, Порядком №1141. Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 26.10.2011 року № 1127 від 25.12.2015 р., відповідачем, як державним реєстратором 10.08.2023 року за заявою про державну реєстрацію прав ОСОБА_1 спершу було прийнято рішення про з у п и не н н я розгляду заяви №68817974, у зв`язку з поданням документів для державної реєстрації в неповному обсязі, що зумовило неможливість встановити, який саме вид спільної власності (сумісна чи часткова) у Позивача та його частка у праві власності. При цьому, відповідно до ст. 23 Закону № 1952-ІУ, надано Позивачу 30 робочих днів для виконання вимог, необхідних для проведення реєстрацій них дій та зазначених у відповідному рішенні.

Обґрунтованими є посилання відповідача на те, що Позивач зі своєю колишньою дружиною можуть розпоряджатися майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу виключно за взаємною згодою (ч.2, ст.68 СК України). Вони також мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.І ст.64 СК України). Тобто Позивач та його колишня дружина мають право укладати між собою договори, зокрема і про визначення часток щодо об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, яким визнано 19/50 частин житлового будинку, зважаючи на вимоги законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Однак, позивач не скористався своїм правом і в строк визначений положеннями ч. З сг. 23 Закону № 1952-ІУ не надав необхідної інформації для проведення реєстраційних дій.

Отже, рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №69432X88 було прийнято 25.09.2023 відповідно до ч. 5 ст. 23, п.8 ч.І ст. 24 Закону № 1962-1V як наслідок невиконання заявником (в даній справі Позивач) зазначених у рішенні про зупинення розгляду заяви від 10.08.2023 №68817974 вимог у строк, встановлений у ч. З ст. 23 Законом № 1952-ІУ (30 робочих днів з моменту отримання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав), а саме: не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав.

При цьому, суд бере до уваги посилання відповідача на те, що ним не заперечується жодним чином визнання 19/50 частин будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, проте для цілей державної реєстрації прав у разі існування спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна (в даному випадку житловий будинок) відповідно до Закону № 1952-ІУ та Порядку №1141 потрібно зазначати р о з м і р ч а с т к и співвласника житлового будинку.

Таким чином, скасування рішення державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційних дій №69432888 від 25.09.2023 р. є неналежним способом правового захисту, тому що не впливає на володіння, розпорядження та користування майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та не призведе до державної реєстрації права власності за Позивачем без виконання вимог щодо зазначення виду спільної власності та частки у праві спільної власності Позивача обґрунтованих у рішенні про зупинення розгляду заяви від 10.08.2023 №68817974, враховуючи те. що:

1) Позивач зі своєю колишньою дружиною можуть розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України та ст. 63-69 Сімейного кодексу України;

2) спочатку було прийнято рішення про зупинення розгляду заяви №68817974 від 10.08.2023р. у зв`язку з поданням документів для державної реєстрації не в повному обсязі і лише внаслідок невиконання вимог, визначених у рішення про зупинення розгляду заяви, керуючись ч. 5 ст. 23, п.8 ч.І ст. 24 Закону № 1952-ІУ було прийнято рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій від 25.09.2023р. №69432888 відповідачем, як державним реєстратором було прийнято обґрунтовано, правомірно, з додержанням процедури, строків та порядку державної реєстрації. Тому спір у цій справі не є публічно-правовим і не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки спірні правовідносини мають ознаки цивільно - правових і стосуються права власності на 19/50 частин житлового будинку, який визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому позовні вимоги Позивача безпідставними та необгрунтованими, вибір Позивачем способу захисту прав та відповідача неналежними, докази на підтвердження вимог Позивача неналежними та недостатніми.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Деержавного реєстратора відділу державної реєстрації управління адміністративних послуг Конотопської міської ради Сумської області Гужви Оксани Олександрівни про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Кунець