Справа № 380/17866/24
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2025-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/17866/24 пров. № А/857/32967/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Державної служба України з безпеки на транспорті на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Кондратюком Ю.С. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю АКЦЕНТ до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю АКЦЕНТ (далі - ТзОВ АКЦЕНТ, Товариство, позивач) звернулося в суд із адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області (далі - Укртрансбезпека, відповідач), в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову №ПШ 05584 від 22.05.2024 про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.11.2024 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Укртрансбезпека подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити Товариству у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що під час рейдової перевірки було встановлено відсутність під час виконання вантажних перевезень, документів визначених ст.48 Закону України Про автомобільний транспорт №2344-III від 05.04.2001 (далі - Закон №2344), а саме : протоколу повірки та адаптації тахографа до транспортного засобу. Вказує, що обов`язок для перевізника встановлювати на відповідному вантажному транспорті тахограф визначений Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженим наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №340 від 07.06.2010, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.09.2010 за №811/18106 (далі - Положення №340). Під час перевезення вантажу, на Товариство розповсюджувалася дія цього Положення, оскільки використовувалась праця найманої особи водія. Враховуючи вимоги п.6.1 Положення №340, відповідно до якого вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами, водії, які здійснюють вантажні перевезення транспортними засобами повною масою понад 3,5 тонн, зобов`язані мати при собі діючий та повірений тахограф.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Калин Ю.І. просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 11.04.2024 на автошляху М-30 253 км Хмельницької області було здійснено зупинку належного позивачу автомобіля марки ISUZU NQR 71R, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску (далі - Автомобіль, ТЗ).

Під час проведення перевірки старший державний інспектор ВДН (контролю) у Хмельницькій області Герасимчук Д.О. склав Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №029297 від 11.04.2024 (далі - Акт №029297) та вказав на виявлені порушення, а саме : водій здійснював вантажне перевезення згідно ТТН №05314620 від 11.04.2024. Під час перевірки виявлено : повна маса ТЗ 8000 кг, ТЗ не обладнаний діючим та повіреним тахографом, відсутній протокол повірки та адаптації тахографа до ТЗ. Порушено вимоги ст.48 Закону №2344. У тому числі порушення, відповідальність за які передбачена абз.3 ч.1 ст.60 цього Закону.

У Акті №029297 у графі пояснення водія про причини порушень вказано : використовую індивідуальну контрольну книгу водія.

На підставі Акта №029297 відповідачем було прийнято та надіслано позивачу постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ055849 від 22.05.2024 на суму 17000,00 грн, відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344 за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.ст.39, 48 цього Закону.

Вважаючи протиправною оспорювану постанову, Товариство звернулося до адміністративного суду з вимогою про її скасування.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що водій ТЗ, обладнаного тахографом, повинен мати при собі заповнені тахокарти, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа, у разі обладнання ТЗ цифровим тахографом, а у разі керування ТЗ, який не обладнаний тахографом, водій веде індивідуальну контрольну книжку водія. Суд вважав, що як тахограф, так й індивідуальна контрольна книжка водія виконують одну й ту ж функцію, державний контроль за додержанням водієм режиму праці та відпочинку. Відтак, суд дійшов висновку, що відповідач всупереч вимогам законодавства не врахував під час рейдової перевірки ТЗ індивідуальну контрольну книжку водія, про ведення якої зазначав водій.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон №2344, відповідно до ч.12 ст.6 якого, державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006 було затверджено Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (далі - Порядок №1567).

Державний контроль на автомобільному транспорті (далі - державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) (п.4 Порядку №1567).

Згідно п.15 Порядку №1567, під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно : зокрема, наявність визначених ст.39 Закону №2344 документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання водієм режиму праці та відпочинку; виконання водієм вимог Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

Статтею 48 Закону №2344 передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи на підставі яких виконуються вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є : для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Отже, до переліку документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів визначених ст.48 Закону №2344 віднесено також інші документи, що передбачені законодавством.

Згідно ст.49 Закону №2344, водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень, дотримуватися визначеного режиму праці та відпочинку.

Міністерством транспорту та зв`язку було розроблено та затверджено Інструкцію з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затверджену наказом №385 від 24.06.2010 (далі - Інструкція №385) та Положення №340.

Інструкція №385 визначає порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів.

За змістом 1.3 Інструкції №385, її дія поширюється на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).

Згідно п.2.4 Інструкції №385, транспортні засоби, призначені для перевезення небезпечних вантажів, обладнують тахографами з урахуванням положень пунктів 2.1 - 2.3 цього розділу та відповідно до законодавства щодо встановлення вимог до конструкцій таких транспортних засобів.

Відповідно до п.3.3 Інструкції №385, водій транспортного засобу, обладнаного тахографом : забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; має при собі : протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР (994_016), або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Відповідно до п.1.5 Положення №340, у цьому Положенні терміни вживаються в такому значенні: автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власні кошти перевезення пасажирів чи/та вантажів транспортними засобами (далі - Перевізник); тахограф - контрольний пристрій, який встановлюється на ТЗ для показу та реєстрації інформації про рух ТЗ.

Згідно п.6.1 Положення №340, автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Пункт 6.3 Положення 340 передбачає, що водій, який керує транспортним засобом, що не обладнаний тахографом веде індивідуальну контрольну книжку водія.

Тобто, законодавець визначив, що іншим способом контролю водіїв є індивідуальна контрольна книжка, яка відображає відомості про тривалість змінного періоду керування.

З огляду на вказані норми, колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо безальтернативної обов`язковості обладнання тахографом вантажного автомобіля вагою понад 3,5 тонн.

Аналіз положень ст.48 Закону №2344 дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено на необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що нормами ст.48 Закону №2344 передбачено необхідність наявності як у перевізника так, і у водія інших документів, передбачених законодавством, тобто, наявність протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, або індивідуальної контрольної книжки водія - в разі не обладнання транспортного засобу тахографом.

Отже, за відсутності необхідних документів, протоколу перевірки та адаптації пристрою тахографа, без оформлення індивідуальної контрольної книги водія, на підставі яких виконуються вантажні перевезення до фізичних або юридичних осіб, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами, застосовуються адміністративно-господарські штрафи.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11.02.2020 по справі №820/4624/17.

Колегія суддів зазначає що Верховний Суд у постанові від 31.10.2023 по справі №440/17062/21, від 14.12.2023 по справі №340/5660/22 також зазначав, що з 01.06.2015 набула чинності вимога щодо наявності тахографа у транспортному засобі при виконанні внутрішніх перевезень вантажів колісними транспортними засобами з повною масою від 3,5 тонн до 12 тонн. У разі відсутності такого пристрою, водій повинен мати індивідуальну контрольну книжку водія.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта про необхідність обов`язкової наявності у транспортному засобі позивача тахографа і відповідно протоколу перевірки та адаптації тахографа.

Як встановлено судом, належний на праві власності позивачу ТЗ, яким здійснювалося перевезення на момент проведення перевірки, не обладнаний тахографом.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що у водія вказаного транспортного засобу ОСОБА_1 , відповідно до наказу №02-10 від 02.10.2023 Про закріплення службового автомобіля, була із собою індивідуальна контрольна книжка водія, в якій за 11.04.2024 (день проведення перевірки) містяться такі записи : Марка та реєстраційний номер колісного транспортного засобу ISUZU, НОМЕР_1 ; Маршрут руху Львів-Київ; Показники спідометра початковий: 908338, кінцевий: 908863; Початок робочої зміни 06:30 год; Тривалість перерви між періодами керування за зміну Початок перерви між періодами керування 11:00 год; Кінець перерви між періодами керування 11:45 год; Кінець робочої зміни - 16:15 год.

Більше того, під час перевірки водій подав письмові пояснення, у яких зазначив, що використовує індивідуальну контрольну книгу водія.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач всупереч вимогам законодавства не врахував під час рейдової перевірки транспортного засобу індивідуальну контрольну книжку водія, про ведення якої зазначав водій.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обгрунтованості даного позову.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної служба України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року по справі №380/17866/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук