Справа № 420/14443/23
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2025-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/14443/23

Перша інстанція: суддя Дубровна В.А.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Єщенка О. В.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом Департаменту патрульної поліції (далі відповідач, Департамент), в якому просила зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення з 12.01.2022 по 22.05.2023 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.02.2023 по справі №420/17347/22, з відрахуванням установлених законом податків, зборів та обов`язкових платежів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка пояснює, що у період з 07.11.2015 по 11.02.2022 проходила службу в Управлінні патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції та у цей період відповідач не в повному обсязі виплачував грошове забезпечення, що стало підставою для звернення до суду за захистом порушених прав.

Як указує позивачка, остаточний розрахунок з виплати перерахованого грошового забезпечення відповідач здійснив 22.05.2023 в сумі 3 324,54 грн, на виконання судового рішення.

На думку позивачки, оскільки відповідач при звільненні не виплатив належне грошове забезпечення, виникають наслідки для застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок №100).

Позивачка зазначає, що невиконання суб`єктом владних повноважень дій щодо виплати середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, порушує її права, гарантовані Конституцією України та становить втручання у право власності, у розумінні положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення з 12.01.2022 по 21.05.2023, по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.02.2023 у справі №420/17347/22, в сумі 83 090,79 грн., з відрахуванням установлених законом податків, зборів та обов`язкових платежів.

Суд стягнув з Департаменту патрульної поліції, за рахунок його бюджетних асигнувань, на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення позивачки, відповідачем непроведений, з останнім розрахунок у повному обсязі, а саме не була виплачене в повному обсязі грошове забезпечення, а тому відповідно до положень статті 117 КЗпП позивачка має право на виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку.

Суд зазначив, що на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Не виконання такого обов`язку, як указав суд, спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України (у редакції до 19.07.2022), яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу установа повинна виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд врахував, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, що набрав чинності 19.07.2022, внесені зміни в статтю 117 КЗпП України, якими законодавець обмежив можливість отримання середнього заробітку шістьма місяцями.

За таких підстав суд вважав, що спірний період щодо виплати середнього заробітку у цій справі слід умовно поділити на 2 частини: з 12.01.2022 (з наступного дня з дати звільнення) по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 22.05.2023 (по день фактичного остаточного розрахунку).

При цьому, обраховуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд врахував численну практику суду касаційної інстанції, зокрема, щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку та застосування принципу співмірності щодо періоду до 19.07.2022.

За таких підстав, суд вважав, що порушені права ОСОБА_1 мають бути відновлені шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, у сумі 83090,79 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Департамент подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

По - перше, скаржник зазначає про безпідставність заявленого позову, оскільки на виконання рішення суду у справі №420/30033/23 Департамент вже виплачував позивачці середній заробіток, у порядку статті 117 КЗпП України, за затримку виплати позивачці доплати за службу у нічний час.

На переконання скаржника оскільки позивачці вже виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, зокрема, за службу у нічний час, у позивачки відсутнє право на виплату середнього заробітку за затримку виплати індексації грошового забезпечення.

За таких підстав, скаржник вважає, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин норми статей 116, 117 КЗпП України.

По- друге, скаржник не погоджується із тим, що під час вирішення спору, суд першої інстанції під час обрахунку середнього заробітку за весь період не застосував критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, покликаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, скаржник вважає, що під час розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно враховувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми та істотність цієї частки, порівняно із середнім заробітком працівника, а також обставини, за яких була встановлена наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, тощо.

Позивачка своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу Департаменту, не скористалася.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 у період з 07.11.2015 по 11.01.2022 проходила службу в Департаменті патрульної поліції, що підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 з посиланням на наказ НПУ № 116 о/с від 07.11.2015 про прийняття на службу в органи поліції (а.с.8 ).

Наказом Департаменту патрульної поліції від 04.01.2022 №32 о/с, старший лейтенант ОСОБА_1 звільнена зі служби у поліції відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 11.01.2022.

Під час проходження служби у поліції позивачці не в повному обсязі виплачувалося грошове забезпечення, зокрема, не виплачена індексація грошового забезпечення.

З метою захисту порушеного права, позивачка звернулася до Департаменту із заявою про нарахування та виплату грошового забезпечення, однак отримала відмову, яку оскаржила у судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.08.2021, у справі №420/17347/22 позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017.

Зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017.

22.05.2023, на виконання рішення суду у справі №420/17347/22, позивачці нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення, розміром 3 324,54 грн, що підтверджується банківською випискою.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Так, в апеляційній скарзі Департамент заперечує право позивачки на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що у зв`язку із несвоєчасною виплатою доплати за службу у нічний час, на виконання рішення суду, позивачці вже був виплачений середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, а тому вважає, що відсутні підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України.

Оцінюючи вказаний довід скаржника, суд апеляційної інстанції вказує таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Ця стаття також передбачає право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати № 95», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Стаття 12 цієї Конвенції встановлює, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведений відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, врегульовані Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Стаття 94 Закону №580-VІІ визначає, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Вказаний нормативно-правовий акт не визначає підстави та порядок відшкодування поліцейським за затримку виплати належних сум грошового забезпечення, у зв`язку із чим в таких випадках мають застосовуватися норми трудового законодавства.

Так, відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України (у редакції чинній на час звільнення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України ( у редакції чинній на час звільнення) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами, під час проходження служби ОСОБА_1 не виплачувалася індексація грошового забезпечення.

Під час звільнення зі служби заборгованість зі сплати вказаного виду грошового забезпечення відповідач також не виплатив, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутися за захистом порушеного права у судовому порядку.

Як мовилося вище, на виконання рішення суду у справі №420/17347/22 позивачці 22.05.2023 виплачена індексація грошового забезпечення у загальній сумі 3324,50 грн, що підтверджується банківською випискою.

На думку колегії суддів посилання скаржника на те, що на виконання рішення суду у справі №420/30033/23 позивачці вже виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за затримку виплати доплати за службу у нічний час, жодним чином не спростовують право позивачки на виплату середнього заробітку за затримку виплати індексації грошового забезпечення, яка не була виплачена останній, ані під проходження служби, ані під час звільнення.

За таких підстав, колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин норми статей 116, 117 КЗпП України, з огляду на виконання рішення у справі №420/30033/23.

Таким чином, не виплата позивачці під час проходження служби індексації грошового забезпечення, на яку вона мала право, та яка була виплачена на виконання рішення суду є підставою для застосування наслідків, які передбачених статтею117 КЗпП України.

Надаючи відповідь на доводи скаржника про необхідність застосування до спірних правовідносин правових висновків Верховного Суду, викладену у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18 стосовно зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із застосуванням істотності частки між заборгованістю та належної до виплати суми, а також застосування принципу співмірності, колегія суддів зазначає таке.

Як встановлено матеріалами справи, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою Департаментом на користь ОСОБА_1 на час звільнення 12.01.2021 (дата виключення зі списків) усіх належних сум грошового забезпечення.

22.05.2023, на виконання рішення суду у справі №420/17347/22 позивачці виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 3 324,50 грн.

Отже, у цих правовідносинах, спірним періодом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є 12.01.2021 по 22.05.2023.

Так, 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон №2352-ІХ), яким внесені зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких текст цієї статті викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців, що становить 184 дні.

Суд першої інстанції, під час ухвалення рішення, врахувавши позицію суду касаційної інстанції дійшов правильного висновку, що спірний період щодо виплати середнього заробітку ОСОБА_1 варто умовно поділити на дві частини, зокрема, на період з 12.01.2021 (з дня звільнення) по 18.07.2022 (до дати набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП) та з 19.07.2022 по 22.05.2023 (день фактичного остаточного розрахунку).

При цьому суд, враховуючи позицію Великої Палати верховного Суду, викладену у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15, з огляду на очевидну не співмірність сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважав що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачці виплат за період з 12.01.2022 по 18.07.2022 становить 248,52 грн.

Як указав суд, зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Колегія суддів враховує, що позивачка з таким розміром погодилася та судове рішення не оскаржила, а тому суд не входить в оцінку рішення суду в тій частині яка не є предметом апеляційного оскарження.

Натомість, Департамент в апеляційній скарзі указує, що під час обрахунку розміру середнього заробітку, що має бути виплачений за період після 19.07.2022, тобто під час дії редакції статті 117 КЗпП яка передбачає обмеження випали компенсації шістьма місяцями, суд, керуючись висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, мав би зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З цього приводу колегія суддів зазначає таке.

Кожний правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

Колегія суддів зауважує, що до внесення змін до статті 117 КЗпП України щодо обмеження відповідальності роботодавця шестимісячним строком, відповідальність останнього перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не була обмеженою в часі та не залежала від простроченої заборгованості.

З огляду на непропорційність обсягу відповідальності наслідкам порушення законодавства про працю, суд касаційної інстанції висловив правову позицію щодо необхідності, за певних обставин, зменшення розміру такої суми відшкодування.

Як зазначив Верховний Суд, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Суд наголошував, що відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Однак, дана постанова Верховного Суду не може бути застосована, оскільки з 19.07.2022 відбулись зміни у законодавстві та, на даний час, у разі якщо роботодавець своєчасно не розрахувався з працівником, то розмір його відповідальності обмежений виплатою працівникові середнього заробітку за шість місяців.

Колегія суддів зауважує, що до 19.07.2022 року (набрання чинності Законом № 2352-ІХ) спірне питання регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 19.07.2022 регулюється чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.

До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № №560/9586/22, і такий висновок колегія суддів вважає застосовним до спірних правовідносин.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що доводи скаржника про необхідність застосування такої практики Верховного Суду є необґрунтованими.

За таких підстав, колегія суддів вважає доводи скаржника в цій частині також безпідставними.

Таким чином, слід констатувати, що доводи апеляційної скарги Департаменту не знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому наявні підстави для залишення її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції, що ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не передбачений.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя О. В. Єщенко

Повне судове рішення складено 10.04.2025.