Справа № 140/14513/24
Суддя: Шепелюк Віталій Леонідович
Дата ухвалення: 2025-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2025 року ЛуцькСправа № 140/14513/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Шепелюка В.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ) як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років; зобов`язання прийняти рішення про звільнення старшого солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ, за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та 31 жовтня 2024 року звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ, а саме: у зв`язку вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років. Однак відповідачем відмовлено у задоволенні рапорту. Позивач вважає відмову у звільненні з військової служби протиправною, адже з рапортом подані документи, які підтверджують підставу звільнення з військової служби за сімейними обставинами. ОСОБА_1 вказав, що з 02 серпня 2018 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька ОСОБА_3 , яка є дитиною з інвалідністю. Дружина позивача є також особою з інвалідністю (ІІІ група), тому вона не може самостійно в повній мірі утримувати та доглядати дитину з інвалідністю, а інші особи, які б могли та були зобов`язані утримувати як дитину з інвалідністю так і дружину з інвалідністю, окрім позивача відсутні.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У відзиві на позов відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог та просив у їх задоволенні відмовити (а.с.35-39). Відповідач вказав, що відмова у задоволені рапорту від 31 жовтня 2024 року про звільнення з військової служби позивача мотивована тим, що військовослужбовцем не було надано достатніх доказів на підтвердження його самостійного виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років та відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати. Так, додаток 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170 (в редакції станом на 02 жовтня 2024 року на момент існування спірних правовідносин) містить конкретний перелік документів, якими встановлюється та підтверджується, що військовослужбовець самостійно виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

За розглядом поданого рапорту та доданих документів встановлено, що у військовослужбовця ОСОБА_1 є донька ОСОБА_3 , яка має статус дитини з інвалідністю з дитинства; мати ОСОБА_2 не була позбавлена батьківських прав, тобто виховує доньку, в тому числі і до 16 річного віку; шлюб між подружжям не припинено; докази виховання та утримання дитини з інвалідністю самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини відсутні.

Відповідач зауважив, що відповідно до посвідчення серія НОМЕР_2 законним представником (опікуном) ОСОБА_3 є її матір ОСОБА_2 , яка одержує державну соціальну допомогу призначену з 14 лютого 2024 року до 12 лютого 2029 року. Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією №194179 від 03 липня 2019 року, ОСОБА_2 встановлено групу ІІІ інвалідності з 13 червня 2019 року довічно, причина інвалідності (по зору) з дитинства захворювання викликане впливом аварії на Чорнобильській АЕС. Поряд з цим, виходячи з аналізу вказаної довідки ОСОБА_2 не встановлено ступеню обмеження життєдіяльності в частині обмеження до умов та характеру праці, здатності самостійно пересуватися, що свідчить про наявність у такої особи можливості вести звичайне життя, не обмежуючи у повсякденних справах. Тому мати ОСОБА_2 є працездатною, зобов`язана здійснювати виховання своєї доньки ОСОБА_3 , що свідчить про недоведеність твердження військовослужбовця ОСОБА_1 про його самостійне виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років за наявності при цьому інших осіб, які можуть та зобов`язані згідно приписів законодавства її виховувати.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Не є спірною та обставина, що позивач ОСОБА_1 призваний на військову службу за призовом під час мобілізації у період дії воєнного стану, яку проходить у військовій частині НОМЕР_1 .

31 жовтня 2024 року ОСОБА_1 подав рапорт, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII, у зв`язку із самостійним вихованням дитини віком до 18 років (а.с.48), до якого долучив такі документи: нотаріально засвідчену копію свідоцтва шлюб серія НОМЕР_3 , нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_4 , нотаріально засвідчену копію довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ №194179 ОСОБА_2 , нотаріально засвідчену копію постанови лікарсько-консультативної комісії від 13 лютого 2024 року №20 ОСОБА_3 , довідку відділу обслуговування громадян №4 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 13 червня 2024 року №644, нотаріально засвідчену копію посвідчення серія НОМЕР_2 (а.с.49 зворот -51).

Листом від 11 листопада 2024 року №4898 відповідач повідомив позивача про розгляд рапорту та про відсутність підстав для його задоволення, оскільки військовослужбовцем не доведено самостійного виховання дитини з інвалідністю до 18 років за наявності при цьому інших осіб, які можуть та зобов`язані згідно з приписами законодавства її виховувати. Тут же зазначено, що інвалідність доньки позивача ОСОБА_3 підтверджується довідкою лікарсько-консультативної комісії від 13 лютого 2024 року №20. У свою чергу, відповідно до посвідчення серія НОМЕР_2 законним представником (опікуном) ОСОБА_3 є її матір ОСОБА_2 , яка одержує державну соціальну допомогу призначену з 14 лютого 2024 року до 12 лютого 2029 року. Таким чином, матеріалами справи встановлені такі обставини, що: у військовослужбовця ОСОБА_1 є донька ОСОБА_3 , яка має статус дитини з інвалідністю з дитинства; мати ОСОБА_2 не була позбавлена батьківських прав, тобто виховує доньку, в тому числі і до 16 річного віку; шлюб між подружжям не припинено; докази виховання та утримання дитини з інвалідністю самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини відсутні (а.с.18-20, 42-43).

Не погоджуючись з відмовою відповідача у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон №2232-ХІІ.

Частинами першою, п`ятою статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Відповідно до частини шостої статті 2 Закону №2232-XII одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1). Надалі відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжено та такий правовий режим діє й на сьогодні.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в умовах воєнного стану.

Частиною четвертою статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Підстави для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період визначені частиною четвертою статті 26 Закону №2232-ХІІ. Зокрема, згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої названої статті під час дії воєнного стану такі військовослужбовці звільняються через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-ХІІ, до якої кореспондує підпункт «г» пункту 2 частини четвертої цієї статті, передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Таким чином, станом на час звернення позивача з рапортом та прийняття рішення по його суті законодавство чітко вимагало наявності такої умови для звільнення з військової служби, як підтвердження відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років.

Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Порядок №1153), відповідно до пункту 233 якого військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац четвертий пункту 241 Положення №1153/2008).

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення №1153 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за №438/16454; далі Інструкція №170).

Відповідно до пункту 12.11 розділу XIІ Інструкції №170 перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Згідно з підпунктом 19 пункту 5 додатку 19 до Інструкції №170 при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовцем, що виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати подаються:

медичний висновок про дитину з інвалідністю віком до 18 років за формою, затвердженою МОЗ, або індивідуальна програма реабілітації дитини з інвалідністю, видана лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу;

копія свідоцтва про народження дитини із зазначенням батьківства (материнства) особи;

один із документів: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного з батьків безвісно відсутньою чи оголошення померлою, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).

З наведеного слідує, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає такі етапи: подання військовослужбовцем рапорту про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів безпосередньо своєму командиру; розгляд рапорту про звільнення; прийняття наказу про звільнення зі служби. При цьому здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність підстав для звільнення з військової служби військовослужбовця, який висловив бажання звільнитися з військової служби, зокрема, за сімейними обставинами або з інших поважних причин.

За обставин цієї справи ОСОБА_1 звертався до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26, пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, тобто за сімейними обставинами у зв`язку з виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

За результатами розгляду рапорту та долучених до нього документів позивачу відмовлено у звільненні з військової служби, оскільки не доведено відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років (наявність матері дитини, яка не позбавлена батьківських прав та може виховувати дитину, відсутність доказів виховання та утримання дитини з інвалідністю самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя).

З матеріалів справи видно, що між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 02 серпня 2018 року зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 (а.с.13, 48 зворот). З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 слідує, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_2 (мати) а.с.12, 49. ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю, що підтверджено випискою із постанови лікарсько-консультативної комісії №20 від 13 лютого 2024 року (а.с.14, 50).

Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що його дружина ОСОБА_2 також є особою з інвалідністю ІІІ групи, тому не може в повній мірі утримувати та доглядати дитину з інвалідністю. З огляду на цю обставину, ОСОБА_1 стверджує, що інші особи, окрім нього, які могли та були зобов`язані утримувати як дитину з інвалідністю так і дружину з інвалідністю відсутні.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_2 встановлено ІІІ групу інвалідності (по зору) з дитинства довічно, захворювання викликане впливом аварії на Чорнобильській АЕС, висновок про умови та характер праці відсутні, рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності відсутні, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ № 194179 (а.с.49 зворот).

Відповідно до посвідчення серія НОМЕР_2 законним представником (опікуном) ОСОБА_3 є її матір ОСОБА_2 , яка одержує державну соціальну допомогу призначену з 14 лютого 2024 року до 12 лютого 2029 року (а.с.51).

В той же час в контексті спірних відносин суд зауважує, що законодавство чітко вимагає наявності такої умови для звільнення з військової служби, як відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років, про що йдеться в пункті 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Суд зазначає, що чинне законодавство не розкриває таке поняття як «самостійне виховання дітей одним з батьків».

Однак окремі аспекти такого терміну закріплені нормами Сімейного кодексу України (далі СК України), Закону України «Про охорону дитинства».

Зокрема, частиною третьою статті 11 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини першої статті 14 Сімейного кодексу України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Згідно з частиною першою статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

Приписами частини першої статті 151 СК України встановлено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

За змістом статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання.

Отже, з наведених норм слідує, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою і при цьому, звільнення особи від обов`язків щодо виховання дитини відбувається у зв`язку з позбавленням такої особи батьківських прав.

При цьому аналіз підпункту19 пункту 5 додатку 19 до Інструкції №170 дає підстави вважати, що законодавець передбачив вичерпний перелік документів, які підтверджують відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю до 18 років, а саме: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного з батьків безвісно відсутньою чи оголошення померлою, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).

Суд констатує, що позивачем не надано документального підтвердження відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років, при цьому факт наявності у дружини позивача ІІІ групи інвалідності не є беззаперечною обставиною, яка перешкоджає виконанню нею батьківських обов`язків. ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав, доказів того, що остання ухиляється від виконання батьківських обов`язків позивач також не надав.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач у спірних правовідносинах, звертаючись до відповідача із рапортом, не довів наявності правових підстав застосування до нього підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26, пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ (у зв`язку виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати).

Враховуючи встановлені судом у цій справі і описані вище фактичні обставини, відповідні їм правовідносини, застосовані до них судом норми права суд дійшов висновку, що відповідач відмовляючи в задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби діяв на підставі та у спосіб передбачений чинним законодавством та в межах своїх повноважень.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_8 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. Л. Шепелюк