Справа № 320/12922/24
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2025-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 року м.Київ №320/12922/24

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України, Верховного Суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державна казначейська служба України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України (далі відповідач 1), Верховного Суду (далі відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державна казначейська служба України у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ голови комісії ліквідаційної комісії Верховного Суду України Ігоря Романків від 05.01.2024 р. №11/0/3-24 про звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді помічника судді Верховного Суду;

- стягнути з Верховного Суду на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді помічника судді Верховного Суду та в частині виплати грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць згідно до вимог ст.371 Кодексу адміністративного судочинства України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що звільнення вважає незаконним, оскільки вирішення питання щодо звільнення належить до компетенції керівника апарату суду, а не до Голови ліквідаційної комісії. Також, відповідачем не враховано переважного права на залишенні на роботі, не враховано її безперервний стаж, а також відповідачем 1 не виконано обов`язку щодо працевлаштування працівника з дня попередження про вивільнення, не запропоновано державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби, відтак наказ про звільнення прийнято з порушеннями вимог законодавства, а тому він є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідач 2, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що Законом України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» передбачено ліквідацію Верховного Суду України та створення нового органу державної влади - Верховного Суду. Рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 у справі №2-р/2020 визнано такими, що не відповідають положенням Конституції України (є неконституційними), положення розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 зі змінами, зокрема, пункт 7 «та ліквідуються» в частині ВСУ. Водночас, положення пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в частині припинення діяльності ВСУ неконституційними не визнавались. Також у резолютивній частині означеного рішення КСУ рекомендував Верховній Раді України привести положення законодавства у відповідність із цим рішенням, на виконання якого прийнято Закон України від 21.11.2023 №3481-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Означеним Законом визначено чіткий механізм переведення працівників апарату ВСУ до апарату ВС шляхом подання працівником особисто заяви на переведення та за наявності рівнозначної вакантної посади. Відповідач 2 стверджує, що позивач з відповідною заявою про його переведення в апарат ВС до керівника апарату ВС не звертався. ВС зауважує, що не міг вирішувати питання працевлаштування позивача до апарату ВС, оскільки ним не була подана відповідна заява про його переведення.

Верховним Судом України подано відзив на позовну заяву, зазначив, що відповідно до Наказу Верховного Суду України від 05 січня 2024 року №5/0/3-24, Суддю Верховного Суду України Ємця А.А. виключено зі складу Верховного Суду України. Таким чином позивачку, яка перебувала на посаді помічника судді ОСОБА_2 було звільнено із займаної посади Наказом Верховного Суду України від 5 січня 2024 року №11/0/3-24, після звільнення судді, що в повній мірі відповідає приписам Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено про безпідставність доводів відповідача 2 та упереджене ставлення до позивача і застосування формального підходу до питання її переведення на рівнозначну посаду.

Також, відповідач 2 надав заяву з проханням розглядати справу у відкритому судовому засіданні з його участю.

Розглянувши клопотання, суд зазначає таке.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини 6 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу та якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Водночас, зміст клопотання відповідача 2 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не дає підстав стверджувати, що повне та всебічне з`ясування усіх обставин у справі потребує проведення судового засідання чи заслуховування пояснень сторін.

Більш того, відповідача 2 у клопотанні не зазначив, встановлення яких обставин у справі є неможливим шляхом аналізу письмових доказів і пояснень та вимагає проведення судового засідання.

Дослідивши клопотання відповідача 2, матеріали справи, беручи до уваги предмет та підстави позову, обставини, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги та заперечення, характер спірних правовідносин, обсяг та характер доказів у справі, суд не вбачає обґрунтованих підстав для розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та приходить до висновку, що в задоволенні клопотання має бути відмовлено.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.04.2024 відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.04.2024 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Державну казначейську службу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З 16 червня 1998 року позивачка ОСОБА_1 безперервно працювала у структурі Верховного Суду України, спочатку відповідальним секретарем, консультантом, старшим консультантом відділу консультантів управління забезпечення діяльності Судової палати у кримінальних справах, а із 14.12. 2004 року помічником судді Судової палати у кримінальних справах, помічник судді Верховного Суду України Коротких О.А.( патронатна служба), із 28.09. 2016 року помічник судді Верховного Суду України Гриціва M.L на час його повноважень на посаді судді Верховного Суду України, із 16.11.2017 року помічник судді Верховного Суду України Ємця А.А. на час його повноважень на посаді судді Верховного Суду України, 13.07.2006 року присвоєно черговий 5(п`ятий) ранг державного службовця.

Наказом Верховного Суду України № 11/0/3-24 від 05.01. 2024 року Леонтюк Олену Василівну - помічника судді Верховного Суду України Ємця А.А., призначену на час його повноважень на посаді судді Верховного Суду України, 22 січня 2024 року звільнено із займаної посади, головою комісії ліквідаційної комісії Верховного Суду України Ігорем Романків, відповідно до п. 22 трудової книжки .

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем 1 цього наказу, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

02 червня 2016 року Верховною Радою прийнято Закон України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII), в якому передбачено ліквідацію Верховного Суду України та створення нового органу державної влади - Верховного Суду.

На виконання вимог пункту 7 розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону 1402-VIII розпочато процес припинення діяльності Верховного Суду України.

Спільним наказом Державної судової адміністрації України та Верховного Суду «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів» від 7 червня 2019 року №560/90-ОД (з подальшими змінами) затверджено склад комісії з припинення Верховного Суду України та визначено його голову.

18 лютого 2020 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення № 2-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 р. № 2-р/2020), яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року N91402-VIII зі змінами, зокрема, пункт 7 «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України.

Зазначеним пунктом 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до визнання його неконституційним в частині передбачалось, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права,

обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Ухвалюючи рішення в зазначеній частині, Конституційний Суд України вказав, що Законом № 1401 не змінено конституційних функцій Верховного Суду України та його місця у системі судоустрою України. Крім того, Законом № 1401 не скасовано та не обмежено прав і свобод людини і громадянина, на чому наголошено у висновках Конституційного Суду України від 20 січня 2016 року № 1 -в/2016, від ЗО січня 2016 року № 2-В/2016.

Системний аналіз змін до Конституції України, внесених Законом № 1401, вказує на те, що вони не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України як органу державної влади через вилучення слова «України» - власної назви держави - із словесної конструкції «Верховний Суд України».

Конституційний Суд України вважав, що Закон № 1401 не порушив принципу інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади, який після набрання чинності Законом №1401 продовжує діяти під назвою «Верховний Суд».

Таким чином, Конституційний Суд України визнав неконституційними положення щодо ліквідації Верховного Суду України, проте інша частина положень пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» неконституційними не визнавались, зокрема й в частині припинення діяльності Верховного Суду України, хоча в конституційному поданні така вимога ставилась.

Також у резолютивній частині свого Рішення від 18.02.2020 р. № 2-р/2020 (пункт 5) Конституційний Суд України рекомендував Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства у відповідність із цим Рішенням.

Крім того, сама юридична сила рішень Конституційного Суду України про визнання неконституційними окремих положень закону зобов`язує органи державної влади вчинити дії, спрямовані на приведення законодавства у відповідність з новою редакцією «базового» закону. З метою юридичного регулювання функціонування найвищого суду у системі судоустрою України законодавець має визначити спосіб, який з метою забезпечення інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади повинен вирішити питання переходу суддів Верховного Суду України у Верховному Суді, а також визначитися щодо способу припинення юридичної особи Верховного Суду України.

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічне положення міститься також у статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України».

Отже, рішення Конституційного Суду України № 2-р/2020 жодним чином не впливає на повноваження ліквідаційної комісії і процедуру ліквідації Верховного Суду України.

Згідно з відомостями, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (запис 0024389), з 21 червня 2018 року Верховний Суд України ()знаходиться у стані припинення.

Головою комісії з припинення ВСУ визначено Романківа Ігоря Петровича (відомості про осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи).

Частиною п`ятою статті 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з частинами третьою - четвертою статті 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявленння кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Згідно з частиною п`ятою статті 111 Цивільного кодексу України ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється.

Тобто, з моменту внесення до єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи та призначення ліквідаційної комісії, до ліквідатора переходять повноваження щодо звільнення працівників юридичної особи, що припиняється, у тому числі і працівників патронатної служби.

Проаналізувавши норми законодавства, суд вважає, що Голова ліквідаційної комісії мав право на винесення наказу про звільнення позивача з посади помічника судді Верховного Суду України, а тому доводи позивача про те, що наказ підписано неповноважною особою не відповідають дійсності.

Щодо доводів позивачки про незаконне її звільнення з посади помічника судді, суд зазначає наступне.

21 листопада 2023 року Верховною Радою України прийнято закон № 3481-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності дійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України», яким розділ ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII доповнено пунктами такого змісту:

- п. 4.1. Судді Верховного Суду України, обрані на посади до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», продовжують здійснювати свої повноваження як судді Верховного Суду відповідної спеціалізації до звільнення або припинення їхніх повноважень з підстав, визначених Конституцією України.

- Голова Верховного Суду у двадцятиденний строк з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України, зараховує суддів, зазначених в абзаці першому цього пункту, які станом на день набрання чинності зазначеним законом перебувають у штаті Верховного Суду України, до штату Верховного Суду у касаційний суд тієї спеціалізації, яка відповідає спеціалізації судової палати Верховного Суду України, в якій такий суддя здійснював правосуддя.

- п.4-2. Працівники апарату Верховного Суду України, повноваження яких не припинені, за особистою заявою переводяться на рівнозначні посади в апараті Верховного Суду, за умови наявності рівнозначних вакантних посад, у порядку, встановленому законом, без обов`язкового проведення конкурсу.

- Працівники апарату Верховного Суду України, зазначені в абзаці першому цього пункту, протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» подають особисту заяву про переведення на рівнозначну вакантну посаду в апараті Верховного Суду.

Пунктом 18 частини третьої статті 3 Закону України «Про державну службу» встановлено, що дія цього Закону не поширюється на працівників патронатних служб.

Відповідно до частини першої-четвертої статті 92 Закону України «Про державну службу», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, до посад патронатної служби належать посади радників, помічників, уповноважених та прес-секретаря Президента України, працівників секретаріатів Голови Верховної Ради України, його Першого заступника та заступника, працівників секретаріатів депутатських фракцій (депутатських груп) у Верховній Раді України, працівників патронатних служб Прем`єр-міністра України та інших членів Кабінету Міністрів України, помічників-консультантів народних депутатів України, помічників та наукових консультантів суддів Конституційного Суду України, помічників суддів, а також посади патронатних служб в інших державних органах.

Працівник патронатної служби призначається на посаду на строк повноважень особи або на час діяльності депутатської фракції (депутатської групи) у Верховній Раді України, працівником патронатної служби якої він призначений.

Трудові відносини з працівником патронатної служби припиняються в день припинення повноважень особи або припинення діяльності депутатської фракції (депутатської групи) у Верховній Раді України, працівником патронатної служби якої він призначений. Акт про звільнення приймається керівником державної служби.

Працівник патронатної служби може бути достроково звільнений з посади за ініціативою особи або голови депутатської фракції (депутатської групи) у Верховній Раді України, працівником патронатної служби якої він призначений, або керівника патронатної служби.

На працівників патронатної служби поширюється дія законодавства про працю, крім статей 39- 1, 41 - 43 1, 49 2 та частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України.

Особливості патронатної служби в судах, органах та установах системи правосуддя визначаються законодавством про судоустрій і статус суддів.

Згідно з частиною першою статті 157 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» кожний суддя має помічника (помічників), статус і умови діяльності якого (яких) визначаються цим Законом та Положенням про помічника (помічників) судді, затвердженим Радою суддів України.

Судді самостійно здійснюють добір помічників. Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді (частина третя статті 157 Закону).

Рішенням Ради суддів України від 18 травня 2018 року № 21 затверджено Положення про помічника судді, яке розроблено відповідно до вимог Законів України «Про судоустрій і статус суддів», «Про державну службу» та визначає єдині засади й умови діяльності, правовий статус особи, яка займає посаду помічника судді.

Помічник судді - це працівник патронатної служби у суді, який забезпечує виконання суддею повноважень щодо здійснення правосуддя (абзац четвертий пункту 2 Положення).

Судді самостійно здійснюють добір помічників. Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді. Помічник судді призначається на посаду на строк повноважень безпосереднього керівника та не довше ніж на період перебування безпосереднього керівника у штаті суду (пункти 7, 8 Положення).

Відповідно до пункту 11 Положення у разі тривалої (понад два місяці) відсутності судді (соціальна відпустка, відрядження, відсторонення від посади тощо), а також з моменту закінчення (припинення) повноважень судді з відправлення правосуддя з визначених законом підстав або звільнення судді з займаної посади, припинення повноважень члена Ради суддів України у встановленому законом порядку, помічника (помічників) судді за його (їх) згодою за наказом керівника апарату суду може бути переведено на іншу посаду працівника апарату суду, яка не належить до посад державної служби.

Крім того, у зазначених випадках на такого (таких) помічника (помічників) судді може на певний строк у встановленому законом порядку покладатися виконання повноважень додаткового помічника іншого судді (суддів), у якого (яких) найбільше судове навантаження, про що на підставі подання відповідного судді та особистої заяви помічника судді видається наказ керівника апарату суду.

У разі відсутності згоди помічника (помічників) судді на переведення на іншу посаду працівника апарату суду чи виконання повноважень додаткового помічника іншого судді, або за умови неможливості переведення працівника за його згодою на посаду помічника судді або іншу посаду в апараті суду він (вони) підлягає (підлягають) звільненню з посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Пунктом 12 Положення встановлено, що трудові відносини з помічником (помічниками) судді припиняються в день припинення повноважень безпосереднього керівника та/або в день відрахування безпосереднього керівника зі штату суду або в день ухвалення з`їздом суддів України рішення про обрання Ради суддів України в новому складі. Наказ про звільнення видається керівником апарату відповідного суду на підставі подання безпосереднього керівника та/або на підставі наказу про відрахування безпосереднього керівника зі штату суду.

У разі припинення повноважень судді відповідного суду та звільнення судді з займаної посади у встановленому законом порядку, помічник судді звільняється із займаної посади з дотриманням гарантій, передбачених законодавством.

Таким чином законодавством передбачено особливий порядок призначення на посаду та звільнення з посади помічника судді.

При цьому, як зазначалось судом вище, 21 листопада 2023 року Верховною Радою України прийнято Закон № 3481-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України», яким розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII доповнено пунктами такого змісту:

42. Працівники апарату Верховного Суду України, повноваження яких не припинені, за особистою заявою переводяться на рівнозначні посади в апараті Верховного Суду, за умови наявності рівнозначних вакантних посад, у порядку, встановленому законом, без обов`язкового проведення конкурсу.

Працівники апарату Верховного Суду України, зазначені в абзаці першому цього пункту, протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» подають особисту заяву про переведення на рівнозначну вакантну посаду в апараті Верховного Суду.

Як слідує з матеріалів справи, відповідно до наказу Верховного Суду України від 05 січня 2024 року №5/0/3-24, суддю Верховного Суду України Ємця А.А. виключено зі складу Верховного Суду України.

У той же час, відповідно до розділу II Положення №21 призначення на посаду помічника судді здійснюється на підставі письмового подання судді.

Тобто, якщо особа, яка працювала на посаді помічника судді Верховного Суду України (патронатна служба) виявила бажання перевестися на рівнозначну вакантну посаду в апарат Верховного Суду, то таке переведення було б можливим за умови внесення суддею Верховного Суду відповідного подання.

ОСОБА_3 з відповідною заявою про її переведення в Апарат Верховного Суду до керівника Апарату Верховного Суду не зверталася, а судді Верховного Суду, у свою чергу і суддя Ємець А. А., з яким позивач працювала у Верховному Суді України та який на даний час є суддею Верховного Суду, подання на її призначення на посаду помічника судді не вносили.

А тому, позивачку, яка перебувала на посаді помічника судді ОСОБА_2 , правомірно було звільнено із займаної посади наказом Верховного Суду України від 5 січня 2024 року №11/0/3-24.

Тобто, її звільнення відбулося після звільнення судді, що в повній мірі відповідає приписам Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

При цьому, на працівників патронатної служби поширюється дія законодавства про працю, крім статей 39- 1, 41 - 43 1, 49 2 та частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України, що спростовує доводи позивачки на порушення процедури її звільнення в частині недотримання вимог трудового законодавства.

Таким чином, встановлена судом під час вирішення справи обґрунтованість наказу від 05.01.2024 №11/0/3-24 в частині звільнення позивача прямо вказує на відсутність підстав для задоволення позову в інших частинах, а саме щодо поновлення його на посаді помічника судді Верховного Суду та стягнення з Верховного Суду на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Отже, на підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 72, ч. 2 ст. 73, ст. 76, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з`ясованих судом обставин вбачається, що позов не підлягає задоволенню.

У зв`язку із тим, що у задоволенні позовних вимог відмовлено та у зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.