Справа № 380/74/25
Суддя: Крутько Олена Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 рокусправа № 380/74/25

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Крутько О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Державного бюро розслідувань щодо не проведення нарахування та виплати грошової компенсації за не використані дні відпустки ОСОБА_1 (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) за 2022-2023 роки, в загальній кількості 66 діб;

зобов`язати Державне бюро розслідувань (адреса: вул. Симона Петлюри, 15, м. Київ, 01032, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 2022-2023 роки, в загальній кількості 66 діб;

визнати протиправною бездіяльність Державного бюро розслідувань щодо не проведення нарахування та виплати грошової компенсації ОСОБА_1 за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2021- 2024 роки;

зобов`язати Державне бюро розслідувань (адреса: вул. Симона Петлюри, 15, м. Київ, 01032, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2021- 2024 роки;

визнати протиправною бездіяльність Державного бюро розслідувань щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб № 2262-ХІІ від 09.04.1992 року;

зобов`язати Державного бюро розслідувань нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб №2262-ХІІ від 09.04.1992 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що протягом 2021-2024 років проходив службу в Державному бюро розслідувань. Після звільнення зі служби, відповідачем не виплачено позивачеві компенсацію за невикористані дні відпустки у 2022 році, а саме: щорічної основної відпустки у кількості 25 календарних днів та щорічної додаткової відпустки у кількості 5 календарних днів, невикористані дні відпустки у 2023 році, а саме: щорічної основної відпустки у кількості 30 календарних днів та щорічної додаткової відпустки у кількості 6 календарних днів. Окрім цього, відповідачем не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2021-2024 роки в загальній кількості 56 календарних днів та не виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою від 08.01.2025 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі.

Відповідач подав відзив на позовну заяву. Щодо вимог про виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2022 2023 роки відповідач зазначив, що виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться виключно у випадку її невикористання у році звільнення, оскільки ані Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 743 (далі Положення № 743) у редакції від 26.11.2022, ані Інструкція № 348 не передбачають можливості/необхідності/обов`язку ДБР виплатити особі грошову компенсацію за невикористані минулі/попередні роки у поточному році звільнення. З матеріалів особової справи ОСОБА_1 вбачається, що при звільненні з попереднього місця служби (Управління Служби безпеки України у Львівській області) йому було виплачено грошову компенсацію за 46 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2020 та 2021 роки. У 2022-2023 роках ОСОБА_1 мав право на 66 календарних днів щорічної оплачуваної відпустки, з них: 55 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 11 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки. Також, у 2024 році за дев`ять повних місяців служби в ДБР ОСОБА_1 мав право на 28 календарних днів щорічної оплачуваної відпустки, які він використав у повному обсязі протягом 2024 року. Наказом ДБР від 09.10.2024 № 319-ос/дск ОСОБА_1 звільнено зі служби в Державному бюро розслідувань на підставі підпункту 10 пункту 107 Положення № 743 за угодою сторін 11.10.2024 з достроковим припиненням (розірванням) контракту від 19.05.2021 № 81. Відповідач стверджує, що з позивачем проведено повний розрахунок у відповідності до вимог спеціального законодавства.

Стосовно вимоги про компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2021-2024 роки, відповідач вказав, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_2 , видане Управлінням Служби безпеки України у Львівській області 14.06.2019). У 2022, 2023 та 2024 роках ОСОБА_1 , додаткова відпустка, як учаснику бойових дій, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не надавалася у зв`язку з тим, що будь-які рапорти/заяви від позивача про надання йому додаткової відпустки, як учаснику бойових дій до Управління кадрової роботи та державної служби не надходили. Така додаткова відпустка не належить до категорії щорічних і надається понад тривалість щорічної відпустки та інших видів відпусток. Оскільки додаткова відпустка учасникам бойових дій надається незалежно від відпрацьованого в році часу, а позивач не скористався своїм правом на отримання такої відпустки під час проходження служби, ДБР не мало правових підстав та передбаченого законом права обмежувати соціальні гарантії ОСОБА_2 на використання зазначеної відпустки за новим місцем роботи. Отже, вимоги ОСОБА_2 щодо зобов`язання ДБР виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, як учаснику бойових дій, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виходячи з грошового забезпечення на день звільнення, відповідач зазначає, що контракт із позивачем розірвано за відсутності будь-яких поважних підстав, що не спростовується позивачем. Тобто, ОСОБА_1 за жодною з передбачених частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не звільнявся. Разом із тим норма статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» такої підстави звільнення як звільнення за угодою сторін, з достроковим припиненням (розірванням) контракту, серед переліку підстав, за яких виникає право на виплату спірної одноразової грошової допомоги, не передбачає. Таким чином, позивач не має права на отримання спірної одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, включаючи роки попередньої служби, при звільненні з ДБР. Відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачем подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Дослідивши заяви по суті справи та письмові докази, суд виходив з наступного.

ОСОБА_1 проходив службу в Державному бюро розслідувань з 20.05.2021 по 11.10.2024.

Згідно витягу з наказу Державного бюро розслідувань №319-ос/дск від 09.10.2024, ОСОБА_1 звільнено зі служби в Державному бюро розслідувань у запас 11 жовтня 2024 року за угодою сторін з достроковим припинення (розірванням) контракту від 19 травня 2021 року №81.

Листом від 21.11.2024 Територіальне управління Державного бюро розслідувань у місті Львові повідомило позивача, що згідно матеріалів особової справи позивачу при звільненні з попереднього місця служби (Управління Служби безпеки України у Львівській області) було виплачено грошову компенсацію за 46 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2020 та 2021 роки. За 2022 рік невикористана частина щорічної оплачуваної відпустки становить 30 календарних днів, з них: 25 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 5 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки. За 2023 рік невикористана частина щорічної оплачуваної відпустки становить 36 календарних днів, з них: 30 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 6 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки. Відповідно до пункту 99 Положення у 2024 році за дев`ять повних місяців служби в ДБР позивач мав право на 28 календарних днів щорічної оплачуваної відпустки, використав у 2024 році 28 календарних днів щорічної оплачуваної відпустки. Позивача звільнено зі служби в ДБР на підставі підпункту 10 пункту 107 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 №743, за угодою сторін 11.10.2024. Права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у позивача не було.

Додаткова відпустка як учаснику бойових дій у 2021, 2022, 2023, 2024 роках позивачу не надавалась.

Позивач вважаючи, що йому не виплачена в повному обсязі грошова компенсація за невикористану ним щорічну основну та додаткову відпустки за 2022, 2023 роки, не виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2021, 2022, 2023 та 2024 роки та не виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань (далі ДБР) визначає Закон України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопад 2015 року за №794-VIII.

Згідно із приписами ч.1, 2 ст.14 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопад 2015 року за №794-VIII до працівників ДБР належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

За змістом положень ч.5, 6 ст. 14 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопад 2015 року за №794-VIII трудові відносини працівників ДБР регулюються цим Законом (у частині переведення працівників ДБР на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Відповідно до ч.1, 2 ст.19 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопад 2015 року № 794-VIII держава забезпечує соціальний захист працівників ДБР відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.

Особи рядового і начальницького складу ДБР користуються соціальними гарантіями відповідно Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Згідно із ч.1, 2 ст. 20 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопад 2015 року за № 794-VIII умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці державних службовців ДБР повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до ДБР висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників.

На осіб рядового і начальницького складу ДБР поширюються умови грошового забезпечення, передбачені для працівників Національної поліції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

У свою чергу, Закон України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопад 2015 року за №794-VIII не визначає умови надання, тривалість та порядок виплати компенсації у разі невикористання днів щорічних основних та додаткових відпусток особами рядового і начальницького складу ДБР, однак передбачає, що такі особи користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIIIта інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Разом з цим, Верховний Суд у складі суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19 зауважив, що оскільки питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки не врегульовано положеннями Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII і Порядку №260 до вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР.

Так, відповідно до приписів ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР та положень ч.1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відтак, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у справі №160/10875/19, а також у постанові від 30 листопада 2022 року по справі № 640/85/20 та у постанові від 05 грудня 2024 року у справі 160/13485/23 вказавши, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

При цьому суд враховує, що у відповідності до приписів статті 11 Конвенції Міжнародної організації праці №132 про оплачувані відпустки (переглянутої у 1970 році), ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції Міжнародної організації праці №132 (переглянутої) 1970 року про оплачувані відпустки" від 29 травня 2001 року, особі, яка працює за наймом, надається після припинення роботи оплачувана відпустка, пропорційно тривалості періоду її роботи, за який вона ще не отримала відпустку, або замість цього їй виплачується компенсація чи надається еквівалентне право на майбутню відпустку.

Беручи до уваги вище викладене, з огляду на відсутність правового врегулювання спірного питання положеннями Законами України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопад 2015 року за №794-VII та «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII, на переконання суду при вирішенні вказаного спору щодо питання компенсації невикористаної частини відпустки особам рядового і начальницького складу ДБР за минулі роки підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР.

Суд зауважує, що станом на час виникнення спірних правовідносин та розгляду справи в Україні діє правовий режим воєнного стану.

Так, особливості організації трудових відносин в умовах цього стану визначені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2136-IX (далі - Закон №2136-IX).

За змістом абзацу 4 частини 1 статті 12 Закону № 2136-IX разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки».

Таким чином, при звільненні зі служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової відпусток за 2022-2023 роки.

Відповідно до ст.16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

У разі якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Отже, у випадку звільнення учасників бойових дій, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та статтею 12 Закону №3551-ХІІ.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі № 360/4127/19.

Таким чином, норми Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту №3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

З огляду на вказане, суд дійшов до висновку, що відповідач протиправно не здійснив з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за спірний період (за 2021 рік 14 діб, за 2022 рік 14 діб, за 2023 рік 14 діб, за 2024 рік 14 діб), передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб №2262-ХІІ від 09.04.1992 року (далі Закон № 2262-ХІІ), суд зазначає наступне.

Норма статті 9 Закону №2262-XII визначає правила надання одноразової грошової допомоги особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, а також іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом (далі - зазначені особи).

Згідно з цими правилами, зазначені особи, якщо вони звільнені зі служби за станом здоров`я, а також працівники міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах - отримують одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зазначені особи, якщо вони звільнені зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України «Про розвідку», а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років - отримують одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зазначені особи, якщо вони звільнені зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, за умови наявності вислуги 10 років і більше - отримують одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зазначені особи, якщо вони звільнені зі служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем чи у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, а також військовослужбовці, звільненим з військової служби на підставах, визначених пунктами 2-4 частини другої статті 36 (крім випадків звільнення у зв`язку з виявленням однієї з підстав, зазначених у пунктах 1 і 9 частини другої статті 31) Закону України «Про розвідку» - одноразову грошову допомогу не отримують.

Аналіз змісту статті 9 Закону №2262-XII дає підстави для висновку, що одноразова грошова допомога при звільненні зі служби є одноразовою виплатою, яка надається особам, звільненим зі служби, за наявності у них права на пенсію відповідно до цього Закону. Право на отримання такої допомоги залежить від категорії особи, тривалості служби, вислуги та підстав звільнення. При цьому окреслений цією нормою перелік підстав звільнення, які надають право на отримання одноразової грошової допомоги, є вичерпним і закон інших підстав звільнення для її виплати не передбачає.

Згідно з матеріалами справи, згідно витягу з наказу директора Державного бюро розслідувань від 09.10.2024 № 319-ос/дск позивача звільнено зі служби за угодою сторін, з достроковим припиненням контракту.

Разом із тим норма статті 9 Закону №2262-XII такої підстави звільнення як звільнення за угодою сторін, з достроковим припиненням (розірванням) контракту, серед переліку підстав, за яких виникає право на виплату спірної одноразової грошової допомоги, не передбачає.

Такий правовий висновок у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 21 січня 2025 року у справі № 400/11565/23.

Враховуючи вищенаведене, суд висновує про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб №2262-ХІІ від 09.04.1992 року.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Позивач звільнений від сплати судового збору за подання цього позову, не надав доказів понесення інших судових витрат, а отже, враховуючи приписи ст.139 КАС України, судові витрати з відповідача не підлягають стягненню.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державного бюро розслідувань щодо не нарахування та невиплати при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 66 календарних днів щорічної основної та додаткової відпусток у 2022, 2023 роках.

Зобов`язати Державне бюро розслідувань нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 66 календарних днів щорічної основної та додаткової відпусток у 2022, 2023 роках.

Визнати протиправною бездіяльність Державного бюро розслідувань щодо не нарахування та невиплати при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 56 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій у 2021-2024 роках.

Зобов`язати Державне бюро розслідувань нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 56 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій у 2021-2024 роках.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судовий збір стягненню не підлягає.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяКрутько Олена Василівна