Справа № 320/10955/23
Суддя: Пільков Костянтин Миколайович
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Велика Палата Верховного Суду постановою від 13.03.2025 у справі за позовом ОСОБА_1 (далі - Позивач) до Верховного Суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державна казначейська служба України, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, задовольнила касаційні скарги Верховного Суду; скасувала рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.12.2023, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2024, додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.04.2024, ухвалила нове рішення, яким відмовила у задоволенні позову ОСОБА_1 .
У цій справі Позивач вважав, що чинне законодавство не передбачає зупинення виплати суддівської винагороди суддям, які проходять військову службу в Збройних Силах України, а тому просив суд визнати протиправними дії Верховного Суду щодо припинення нарахування та сплати йому, судді Верховного Суду, суддівської винагороди з 19.07.2022; визнати протиправним та скасувати наказ голови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.07.2022, відповідно до якого відбулось припинення цих нарахувань; зобов`язати Верховний Суд відновити нарахування та виплату суддівської винагороди; стягнути з Верховного Суду недоотриману суддівську винагороду за період з 19.07.2022 по день ухвалення судового рішення.
Суди попередніх інстанцій позов задовольнили.
Велика Палата з їх висновками не погодилась і виходила з того, що в разі коли суддя призваний для проходження військової служби, зокрема за призовом під час мобілізації, на особливий період, трудові відносини між ним і судом регулюються нормою частини третьої статті 119 КЗпП, оскільки в Законі України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) немає норми, яка б по-іншому регулювала ці відносини ( §7.32. постанови).
За висновком Великої Палати, поступивши на військову службу, Позивач не втратив статусу судді, його повноваження судді збереглися в силу норм частини сьомої статті 126 Конституції України та статті 119 Закону № 1402-VIII. Одночасно він набув статусу військовослужбовця. Будучи увільненим від виконання обов`язків зі здійснення правосуддя на період проходження військової служби, Позивач у цей період не має права на отримання суддівської винагороди як винагороди за виконання професійного обов`язку судді. Він вступив у публічні правовідносини з державою щодо проходження військової служби на умовах, зокрема й щодо забезпечення (грошового, матеріального), які встановила держава для цього виду публічної служби. У зв`язку із цим припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди є правомірним.
Велика Палата також сформувала висновок про застосування норм права у спірних правовідносинах: «у разі проходження суддею військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також в інших випадках, передбачених частиною другою статті 39 Закону № 2232-ХІІ, за ним зберігається місце роботи і посада на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення. У цей період на суддю поширюється статус військовослужбовця, визначений нормативно-правовими актами, зокрема, гарантії правового і соціального захисту військовослужбовців, а суддівська винагорода судді не виплачується» (§ 7.36 постанови).
З викладеним висновком, а також з ухваленим на його підставі рішенням не погоджуємось і нижче викладаємо мотиви незгоди.
1. Помилковість аргументу про необхідність заповнення «прогалини» судоустрійного закону нормою трудового законодавства
Позиція Великої Палати про те, що у спірних відносинах застосовується норма частини третьої статті 119 КЗпП, ґрунтується на єдиному аргументі: відсутність у Законі № 1402-VIII норми, яка б врегулювала відносини з виплати суддівської винагороди інакше, ніж врегульовані трудові відносини у частині третій статті 119 КЗпП:
«в разі коли суддя призваний для проходження військової служби, зокрема за призовом під час мобілізації, на особливий період, трудові відносини між ним і судом регулюються нормою частини третьої статті 119 КЗпП, оскільки в Законі № 1402-VIII немає норми, яка б по-іншому регулювала ці відносини» (§ 7.32 постанови);
«За відсутності правової норми, яка б гарантувала збереження суддівської винагороди у разі призову на військову службу, вимоги ОСОБА_1 до Верховного Суду про виплату суддівської винагороди при фактичному виконанні обов`язків військової служби, а не відправленні правосуддя не мають правового підґрунтя» (§ 7.35 постанови).
Вважаємо, що Велика Палата помилково виходила з того, що судоустрійний закон мав би окремо врегульовувати питання виплати суддівської винагороди судді, призваного для проходження військової служби, а за відсутності такого регулювання на ці відносини належить поширити норму частини третьої статті 119 КЗпП.
За частиною першою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Частина десята статті 135 Закону № 1402-VIII встановлює, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Саме з цих положень Велика Палата мала дійти висновку про те, що Закон № 1402-VIII не встановлює такої підстави для припинення виплати суддівської винагороди як призов для проходження військової служби.
За таких умов, коли судоустрійний закон виключає можливість регулювання суддівської винагороди будь-яким іншим нормативним актом, помилковим є висновок Великої Палати про можливість застосування у цих правовідносинах, які виникають у зв`язку з проходженням публічної служби і які окремо не врегульовані законодавством, яке регулює цей вид публічної служби, норм КЗпП, що регулюють подібні за змістом правовідносини (§ 7.30 постанови).
Велика Палата Верховного Суду, на нашу думку, помиляється, стверджуючи, що такий підхід вона вже застосувала в постанові від 11.07.2024 у справі № 990/156/23 при вирішенні питання про застосування норми частини другої статті 233 КЗпП у правовідносинах зі стягнення грошової винагороди за виконання публічної служби.
Висновок у постанові від 11.07.2024 у справі № 990/156/23, не стосувався правовідносин, подібних тим, що мали місце у цій справі, адже у тій справі мова йшла не про визначення суддівської винагороди чи встановлення підстави для її невиплати, яка, знову ж таки, може визначатись тільки судоустрійним законом.
2. Суддівська винагорода як складова гарантії суддівської незалежності
Велика Палата наголосила на значенні суддівської винагороди як складової гарантії суддівської незалежності; підкреслила, що передбачене законом матеріальне забезпечення судді означає виплату суддівської винагороди, яка, як це встановлено частиною першою статті 135 Закону № 1402-VIII, регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами; зауважила той факт, що суддівська винагорода отримала такий правовий захист також на рівні конституційної норми [статтею 130 Конституції України визначено, зокрема, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів, а розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій], що свідчить про неабияке значення суддівської винагороди у забезпеченні незалежності судді (§§ 7.7-7.9 постанови).
Однак подальші висновки Великої Палати про те, що фактично на відносини з виплати суддівської винагороди поширюється норма частини третьої статті 119 КЗпП нівелює ці тези про значення суддівської винагороди у забезпечення незалежності судді і про неможливість врегулювання цих відносин інакше, ніж у судоустрійному законі.
Варто відзначити, що висловлена Великою Палатою позиція, окрім того, що не відповідає нормі частини першої статті 135 Закону, також вочевидь не сприяє міцності підвалин незалежності судової гілки влади. Про це свідчить також те, що висловлена Великою Палатою позиція не відповідає позиціям, висловленим з цього питання Вищою радою правосуддя та Радою суддів України, які мають передбачені законом повноваження із забезпечення незалежності судової влади.
Саме Вища рада правосуддя є конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством (стаття 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»). До повноважень Вищої ради правосуддя належить вжиття заходів щодо забезпечення авторитету правосуддя та незалежності суддів (пункт 9 частини першої статті 3 цього Закону).
Вища рада правосуддя 28.12.2022 оприлюднила свою позицію з питання виплати винагороди суддям, які воюють:
«Вища рада правосуддя звертає увагу, що фінансові гарантії для суддів є незмінною константою, базовою складовою їхньої незалежності, невід`ємним елементом статусу судді.
Від початку повномасштабного вторгнення військ країни агресора в Україну багато суддів судів різних інстанцій та юрисдикцій стали на захист нашої країни. На період проходження військової служби за ними зберігається статус, місце роботи, займана посада. І, як наслідок, з огляду на це має виплачуватись суддівська винагорода.
Водночас після набрання чинності Законом України № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким з частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України вилучені слова «зберігається середній заробіток» щодо працівників, які стали військовослужбовцями, виникли дискусії щодо виплат.
На думку членів Вищої ради правосуддя, судді на війні залишаються суддями з усіма конституційними гарантіями, зумовленими посадою, отже їм має виплачуватися саме суддівська винагорода, а не грошове забезпечення військовослужбовців. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (стаття 130 Основного Закону України).
Відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється саме цим Законом та не може визначатись іншими нормативно-правовими актами. Закон передбачає вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди і перебування на військовій службі не належить до таких випадків.
Конституційний Суд України зазначав, що гарантії незалежності судді, включаючи заходи щодо його матеріального і соціального забезпечення, поширюються на всіх суддів і не можуть бути скасовані чи зменшені іншими нормативними актами (Рішення від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020). Законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді (Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).
Спираючись на конституційні гарантії незалежності суддів, зважаючи на пріоритетність норм Конституції України та профільного Закону України «Про судоустрій і статус суддів України» над іншими нормами законодавства Вища рада правосуддя вважає, що суддям, тимчасово увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації суддівська винагорода має виплачуватися у повному обсязі.
Таку позицію поділяє Рада суддів України. У Рішенні №35 вона звертала увагу розпорядників бюджетних коштів органів судової влади, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 11-р/2018. Тож судді, які нині захищають Україну, мають всі законні підстави отримувати суддівську винагороду у повному обсязі»[1].
Схожу позицію зайняла також Рада суддів України, на яку серед іншого законом покладено завдання розробляти та організовувати виконання заходів щодо забезпечення незалежності судів і суддів (пункт 1 частини восьмої статті 133 Закону № 1402-VIII).
У рішенні від 05.08.2022 № 24, вона наголосила на тому, що відповідно до частини першої статті 135 Закону про судоустрій суддівська винагорода регулюється цим Законом і не може визначатись іншими нормативно-правовими актами.
Закон передбачає вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди і перебування на військовій службі не є таким випадком:
«З огляду на це та з урахуванням конституційних гарантій незалежності суддів, пріоритетності норм Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів України» над іншими нормами законодавства Рада суддів України приходить до висновку, що суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації суддівська винагорода має виплачуватися у повному обсязі»[2].
3. Втручання у право Позивача на мирне володіння майном
Регулювання суддівської винагороди лише судоустрійним законом, про яку йшлося вище, а також встановлення лише у цьому законі випадків обмеження її виплати, усталеність практики судів до застосування цього засадничого для суддівської незалежності принципу, створюють для Позивача як судді правомірні очікування того, що держава у відносинах з ним буде дотримуватись цього принципу, який до того ж ґрунтується на конституційній нормі (стаття 130 Конституції).
Ці правомірні очікування ґрунтуються також на тому, що від часу призову Позивача для проходження військової служби до набрання 19.07.2022 чинності внесених Законом № 2352-ІХ змін до частини третьою статті 119 КЗпП (відповідно до наказу голови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.03.2022 і до внесення змін до цього наказу 19.07.2022) Відповідач виплачував Позивачу суддівську винагороду в повному обсязі.
З правом судді на виплату суддівської винагороди пов`язана реалізація його права на відставку; отримання вихідної допомоги судді; обчислення суддівського стажу.
Ці правомірні очікування є майном у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки мають цілком конкретну економічну цінність і ґрунтуються на визначеному у законі праві Позивача на отримання суддівської винагороди.
При цьому, будучи призваним для проходження військової служби, Позивач не має можливості за власним рішенням повернутись до виконання повноважень зі здійснення правосуддя, тому фактично його позбавлено майна за обставин, які не залежали від його рішення, і в ситуації, на перебіг якої він надалі не має жодного впливу.
Вважаємо, що Велика Палата у своєму рішенні не взяла до уваги ці важливі аспекти і не аргументувала законність втручання у право Позивача на мирне володіння майном в цьому контексті, легітимність мети такого втручання та його пропорційність.
Підсумовуючи, вважаємо, що Великій Палаті належало відмовити у задоволенні касаційних скарг Верховного Суду, а оскаржені рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.12.2023, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2024, додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.04.2024 залишити без змін.
Судді: К. М. Пільков