Справа № 161/6866/25
Суддя: Антіпова Т. А.
Дата ухвалення: 2025-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 161/6866/25
Провадження № 2-а/161/110/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2025 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого - судді Антіпової Т.А.

з участю секретаря судового засідання Семенової І.М.

представника позивача Долгополової П.І.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Максимова А.О.,

перекладача Марченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку в режимі відеоконференції (дистанційного судового провадження) справу за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення, -

ВСТАНОВИВ:

10.04.2025 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася в суд з позовною заявою до громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення.

Свій позов обґрунтовує тим, що о 21 год. 00 хв. 15.09.2024 року на території Устилузької ОТГ Володимирського р-ну Волинської обл. близько 5000 м до лінії державного кордону та близько 3500 м до лінії прикордонних інженерних споруд у районі прикордонного знаку № 914, був виявлений та затриманий громадянин рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за спробу незаконного перетину державного кордону України з Республікою Польща, поза пунктом пропуску через державний кордон України, в пішому напрямку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.09.2024 року у справі № 161/17235/24 відповідача затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на один місяць до 15.10.2024 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.10.2024 року по справі № 161/18828/24 строк дії судового рішення у справі № 161/17235/24 продовжено на строк два місяці, а також рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.12.2024 року по справі № 161/22714/24 строк дії судового рішення у справі № 161/17235/24 продовжено на строк два місяці. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.02.2025 року по справі161/2719/25 строк дії судового рішення у справі № 161/17235/24 продовжено на строк два місяці.

Разом з тим, в процесі вжитих заходів для виконання рішення про примусове видворення відповідача шляхом інтерв`ювання затриманого, в якому йому пропонувалось покинути територію України через Республіка Польща, на що останній погодився та отримав такий дозвіл на виїзд з України від Адміністрації Державної прикордонної служби за недійсним паспортним документом. Також 29.01.2025 року було здійснено спробу практичного виконання відповідачем рішення про примусове видворення за межі України до Республіки Польща через МАПП «Устилуг», про що в його паспортному документі зроблено відмітку про виїзд з території України, однак, представниками прикордонної варти Республіки Польща в пропуску на в`їзд відповідачу відмовлено, у зв`язку із відсутністю візи.

Позивач вважає, що відсутність у ОСОБА_1 в`їзної візи, з урахуванням введення в Україні воєнного стану, забезпечення примусового видворення відповідача за межі території України є значно ускладненим та відповідач не в змові самостійно покинути територію України, що створює передумови для незаконного перебування на території України та повторної спроби незаконного перетинання державного кордону України.

Враховуючи наведене, просить суд продовжити строк затримання громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення примусового видворення за межі України строком на 6 місяців.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.04.2025 року відкрито провадження у справі.

11.04.2025 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача адвоката Максимова Антона Олександровича, в якому останній вказує, що позов не відповідає вимогам чинного законодавства, а отже є необґрунтованим, незаконним та таким, що не підлягає до задоволення.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, з підстав наведених у позовній заяві. Просила суд позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що перебував на службі у ЗСУ, в грудні 2024 року, під час його перебування у Волинському ПТПІ, оскаржив рішення позивача щодо його примусового видворення за межі території України, за наслідками розгляду чого Ківерцівським районним судом Волинської області було прийнято рішення про скасування рішенням військової частини № НОМЕР_1 від 17.09.2024 року про примусове видворення за межі України громадянина російської федерації (справа № 158/508/25). Окрім цього, він 14.11.2024 з Волинського ПТПІ звернувся до УДМСУ у Волинській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина росії, однак 28.12.2024 року отримав повідомлення про відмову в прийнятті його заяви. Вважаючи таку відмову протиправною, він звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправною відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту УДМСУ у Волинській області від 12.11.2024. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 року його позов задоволено: визнано протиправними дії Управління Державної міграційної служби України у Волинській області щодо відмови у прийнятті (розгляді) заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Волинській області розглянути заяву громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та за наслідками розгляду прийняти рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом. Отже, вважає себе особою, яка наразі перебуває в процедурі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Окрім цього, посилається на те, що може забезпечити себе безкоштовним житлом для проживання та працевлаштуватись в Україні. Наполягав на тому, що має бажання залишитися на території України на законних підставах, а здійснення його примусового видворення до країни походження буде мати для нього негативні наслідки та є такими, що загрожують його життю та здоров`ю. З огляду на вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги не визнав, з підстав, зазначених у письмовому відзиві, просив відмовити в задоволенні позову, з підстав, викладених ним раніше, підтримав доводи та пояснення відповідача. Додатково посилався на положення ч. 13 ст. 289 КАС України щодо визначення законодавцем вичерпного переліку підстав, які передбачають неможливість примусового видворення особи, а продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, можливе лише за їх наявності. Окрім цього послався на положення ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також судову практику при вирішенні даної категорії справ. Отже просив суд відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідач громадянин рф ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , 15.09.2024 року був виявлений на території Устилузької ОТГ Володимирського району Волинської області близько 5000 м. до ліній державного кордону та близько 3500 м. до лінії прикордонних інженерних споруджень під час спроби незаконного перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, поза пунктами пропуску через державний кордон України, що підтверджується постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 07.11.2024 року (а.с. 13).

Рішенням позивача від 17.09.2024 року, вирішено примусово видворити з України громадянина рф ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , документ що посвідчує особу паспорт громадянина рф НОМЕР_2 , виданий 18.12.2013 року ФМС23002, строк дії до 18.12.2023 року/а.с. 12 зворотній бік/.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.09.2024 року у справі № 161/17235/24 громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на 1 місяць.

В подальшому, строк тримання відповідача був продовжений в сукупності на шість місяців рішеннями Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.10.2024 року по справі № 161/18828/24, від 10.12.2024 року по справі № 161/22714/24 та по справі № 161/2719/25 від 10.02.2025 року.

Вищевказані судові рішення, окрім рішення по справі № 161/2719/25 від 10.02.2025 року, яке було оскаржене відповідачем ОСОБА_1 до Восьмого апеляційного адміністративного суду, де на теперішній час триває апеляційний перегляд даного рішення, набрали законної сили, та ними було встановлено, що громадянин рф ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби в ЗСУ та брав участь в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересу держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України. Після одержання вогнепального осколкового поранення кінцівок, сліпого поранення лівого стегна, з ушкодженням поверхневої стегнової артерії та вени, наявністю стороннього тіла (металевого осколка), наскрізного поранення м`яких тканин лівого передпліччя, вирішив звільнитися з лав ЗСУ.

Після розірвання контракту ОСОБА_1 перебуває на території України з порушенням вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», без документів на право проживання.

У судовому засіданні встановлено, що у позивача відсутні законні підстави для перебування на території України, відсутні дійсні паспортні документи, а також віза для перетинання державного кордону.

Окрім цього, в судовому засіданні встановлено, що і не заперечується сторонами по справі, що 28.12.2024 року відповідач отримав повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від УДМС в Волинській області, яку відповідач оскаржив до Волинського окружного адміністративного суду.

Відповідно до рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено: визнано протиправними дії Управління Державної міграційної служби України у Волинській області щодо відмови у прийнятті (розгляді) заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Волинській області розглянути заяву громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та за наслідками розгляду прийняти рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

Зазначене рішення суду не набрало законної сили, станом на день розгляду даної справи, здійснюється апеляційний розгляд апеляційної скарги Управління державної міграційної служби України у Волинській області на вищенаведене рішення від 05.03.2025 року у Восьмому апеляційному адміністративному суді.

Окрім цього, під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Ківерцівського районного суду Волинської області з позовом до Військової частини № НОМЕР_1 з позовом про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення за межі території України, який рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 04.03.2025 року задоволено частково: скасовано рішення Військової частини № НОМЕР_1 від 17.09.2024 року про примусове видворення за межі України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; в іншій частині позовних вимог відмовлено. Зазначене рішення оскаржено представником Військової частини № НОМЕР_1 до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

В судовому засіданні не заперечувався сам факт того, що на сьогоднішній день відповідач перебуває на території України з порушенням закону, строк його затримання у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні закінчується 15.04.2025 року.

У своєму позові у даній справі позивач зазначає, що на даний час продовжують існувати обставини, які слугували підставою для продовження строку затримання громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення примусового видворення за межі України, зокрема, необхідністю виготовлення в`їзної візи з суміжними державами для транзитного проїзду через їх територію, проте жодного доказу на підтвердження здійснення будь-яких спроб (намагань) з боку позивача щодо практичного виконання судових рішень направлених на забезпечення примусового видворення відповідача за межі території України, суду надано не було, та цей факт був підтверджений під час розгляду справи представником позивача.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до пункту 14 статті 1 Закону № 3773-VI нелегальний мігрант, це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

За приписами частини 1 статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

Статтею 30 Закону №3773- VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Частиною четвертою статті 30 Закону України від 22.09.2011 №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені у статті 289 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 289 КАС України (у редакції, чинній на час ухвалення судом рішення про затримання відповідача) за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

У частині одинадцятій статті 289 КАС України (у редакції Закону України від 24.02.2023 №2952-IX, чинній на час пред`явлення цього позову) встановлено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (частина дванадцята статті 289 КАС України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Окрім того, відповідно до п.п. 36-39 постанови Верховного Суду від 28.01.2021 року у справі №743/1046/20, черговий раз визначено, що чинним законодавством наведено вичерпний перелік підстав, які передбачають неможливість примусового видворення особи, а продовження затримання іноземців та осіб без громадянства в ПТПІ можливе лише за їх наявності.

Таким чином, Верховний Суд у судових рішеннях неодноразово підтвердив послідовну позицію щодо неможливості розширеного тлумачення визначених законом підстав для продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства.

Суд не вбачає підстав для відступу від цього висновку і вважає його застосовним до обставин цієї справи, що так само стосуються питання продовження строку затримання іноземця, який незаконно перебуває в Україні, за умов, розцінених позивачем такими, що унеможливлюють забезпечення його примусового видворення.

Так, як встановлено судом неможливість забезпечити примусове видворення громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у майже семимісячний строк з дня його затримання і розміщення в ПТПІ, військова частина № НОМЕР_1 пов`язує з відсутністю у відповідача дійсного паспортного документа, а також візи для перетинання державного кордону з будь-якою із суміжних з Україною держав. Також посилався на те, що представниками позивача було здійснено спробу практичного виконання відповідачем рішення про примусове видворення за межі України до Республіки Польща через МАПП «Устилуг», про що в його паспортному документі зроблено відмітку про виїзд з території України, однак, представниками прикордонної варти Республіки Польща в пропуску на в`їзд відповідачу відмовлено, у зв`язку із відсутністю візи.

Отже, суд наголошує на тому, що позивач не посилався на умови, визначені у частині тринадцятій статті 289 КАС України, за яких неможливо, зокрема, забезпечити примусове видворення особи, а саме: на відсутність співпраці з боку іноземця під час процедури його ідентифікації або неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця чи документів, необхідних для його ідентифікації.

Разом з тим, посилання позивача на відсутність у відповідача дійсних паспортних документів, візи для перетинання державного кордону з будь-якою із суміжних з Україною держав, не є підставою для продовження строку затримання відповідача, оскільки наведене не відноситься до обставин, передбачених статтею 289 КАС України, які є вичерпними.

Також, суд звертає увагу, що відсутність можливості виконати судове рішення про примусове видворення відповідача за межі України з незалежних від сторін причин протягом тривалого часу не може бути підставою для продовження строку затримання відповідача.

Крім того, продовження строку затримання відповідача без належних та вичерпних на те підстав не відповідає статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже покладає на відповідача додаткові обов`язки, що мають наслідком обмеження свободи пересування, які відповідно до законодавства, мають забезпечуватись саме з боку держави - відповідним міграційним органом.

Так, пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25.06.1996) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06.03.2001) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на вказані обставини, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Таким чином, враховуючи, що чинним законодавством наведено вичерпний перелік підстав, які передбачають неможливість примусового видворення особи, а продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, можливе лише за їх наявності, суд дійшов висновку про те, що зазначені позивачем обставини не є підставою для продовження строку затримання відповідача, особу якого ідентифіковано.

Окрім цього, суд вважає за доцільне звернути також увагу на наступне.

Як вже зазначалось вище, у судовому засіданні встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 року було визнано протиправними дії Управління Державної міграційної служби України у Волинській області щодо відмови у прийнятті (розгляді) заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Волинській області розглянути заяву громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та за наслідками розгляду прийняти рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

Надаючи оцінку вказаній обставині, суд звертає увагу, що відповідач скористався своїм правом та виявив бажання набути статусу біженця або ж особи, яка потребує додаткового захисту, шляхом подання відповідної заяви до УДМС України у Волинській області. Однак, враховуючи, що рішення постфактум не виносилась, постає питання про подальшу реалізацію права іноземця та його статус у незавершеній процедурі.

Вказані обставини, на думку суду, свідчать про чітке бажання іноземця щодо співпраці з відповідними органами ДМС задля вирішення питання його легалізації на території України. Враховуючи, що держава Україна є Високою Договірною Стороною, необхідним у питанні міграції є дотримання ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція), відповідно до якої регламентовано право на повагу до приватного і сімейного життя, що включає й право на громадянство та вибір місця проживання.

Поряд з цим, як вбачається із копії військового квитка серії НОМЕР_3 від 12.09.2023 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 , відповідач по справі зобов`язання іноземця склав 02.08.2023 року у в/ч НОМЕР_4 та був прийнятий на військову службу за контрактом.

Статтею 31 Закону України №3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

З матеріалів справи та з доказів, здобутих у судовому засіданні вбачається, що повернення ОСОБА_1 до країни походження може нести загрозу життю та здоров`ю через його політичні переконання.

Зокрема, позивач через свою політичну позицію залишив країну свого походження та прибув до України, де звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Поряд з цим, уклав контракт про проходження військової служби в ЗСУ та брав участь в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересу держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України. Після одержання вогнепального осколкового поранення кінцівок, сліпого поранення лівого стегна, з ушкодженням поверхневої стегнової артерії та вени, наявністю стороннього тіла (металевого осколка), наскрізного поранення м`яких тканин лівого передпліччя, вирішив звільнитися з лав ЗСУ.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) регламентовано право на повагу до приватного і сімейного життя, що включає й право на громадянство та вибір місця проживання.

Стаття 13 Загальної декларації прав людини регламентує кожній людині право вільно пересуватись і обирати собі місце проживання в межах кожної держави.

Видворення шукача захисту в Україні до країни походження або третьої країни порушує принцип «non-refoulement», що вже неодноразово зазначалося в практиці ЄСПЛ. Положення законодавства Європейського Союзу, в тому числі Шенгенського кодексу про кордони та Директиви 2013/32/ЄС, охоплюють принцип не видворення, гарантований Женевською конвенцією 1951 року, і застосовують його до осіб, які піддаються прикордонній перевірці перед пропуском. на територію держав-членів. Ці положення (i) чітко спрямовані на надання всім шукачам притулку ефективного доступу до належної процедури, за якою їхні заяви про міжнародний захист можуть бути розглянуті; та (ii) зобов`язати державу забезпечити, щоб особам, які подають заяви про міжнародний захист, було дозволено залишатися у відповідній державі до розгляду їхніх заяв.

Відповідно до Шенгенського кодексу кордонів, держава може утриматися від відправки осіб, які бажають отримати міжнародний захист, назад до третьої країни (звідки вони прагнуть в`їхати), якщо вони приймають їхню заяву про міжнародний захист для розгляду відповідними органами. Отже, відмова особам, які бажають отримати міжнародний захист, у в`їзді на територію виходить за межі суворих міжнародно-правових зобов`язань держави-члена Європейського Союзу (M.K. та інші проти Польщі, 2020, §§ 180-182; D.A. та Інші проти Польщі, 2021, §§ 65-67 S.A. проти України, 2022, §§ 19-31)

Так у справі «О.М. і D.S. проти України (18603/12)» із посиланням на Іліас і Ахмед проти Угорщини, Суд встановив наступні загальні принципи для справ, що стосуються видворення шукачів притулку до третіх країн-посередників без оцінки владою держава, яка видворяє, щодо суті заяви про надання притулку: якщо Договірна держава прагне видворити шукача притулку до третьої країни без розгляду запиту про надання притулку по суті, обов`язок держави не наражати особу на реальний ризик поводження всупереч статті 3 звільняється у спосіб, відмінний від того, що відбувається у випадках повернення до країни походження. У першій ситуації головним питанням є адекватність процедури надання притулку в приймаючій третій країні. Хоча держава, яка висилає шукачів притулку до третьої країни, може на законних підставах вирішити не розглядати запити про надання притулку по суті, тому не можна знати, чи загрожує цим особам поводження, що суперечить статті 3, у країні походження, чи вони просто економічні мігранти. потребують захисту. Обов`язком держави, що видворяє, є ретельно вивчити, чи існує реальний ризик того, що шукачу притулку буде відмовлено в доступі в третій країні, що приймає, до адекватної процедури надання притулку, яка захищає його або її від видворення, а саме від бути висланим, прямо чи опосередковано, до країни свого походження без належної оцінки ризиків, з якими він чи вона стикається з точки зору статті 3 Конвенції. Якщо буде встановлено, що існуючі гарантії в цьому відношенні є недостатніми, стаття 3 передбачає обов`язок не висилати шукача притулку до відповідної третьої країни (Ilias and Ahmed v. Hungary [ВП], 2019, §§ 130-138).

Необхідно визначити, чи виконала держава, що висилає, своє процедурне зобов`язання щодо оцінки процедур надання притулку третьої держави, що приймає, необхідно перевірити, чи влада держави, що висилає, ретельно вивчили наявну загальну інформацію про третю країну, що приймає, та її систему надання притулку. належним чином та з власної ініціативи; і чи була заявнику надана достатня можливість переконатися, що приймаюча держава не є безпечною третьою країною в його чи її конкретному випадку. Застосовуючи цей критерій, Суд вказав, що будь-яке припущення про те, що певна країна є «безпечною», якщо на нього покладалися у рішеннях щодо окремого шукача притулку, має бути достатньо підкріплено на початку вищезазначеним аналізом (Ilias and Ahmed проти Угорщини [ВП], 2019, §§139-141, 148 і 152).

Видворення іноземця Договірною державою може призвести до порушення питання за статтею 3 Конвенції, і, таким чином, стосуватися відповідальності цієї держави за Конвенцією, якщо буде доведено наявність суттєвих підстав вважати, що у випадку депортації у країні призначення відповідній особі загрожуватиме поводження, заборонене статтею 3 Конвенції.

Суд має дослідити передбачувані наслідки видачі заявника до запитуючої країни з огляду на загальну ситуацію там та його особисті обставини.

У справах, в яких заявник стверджує, що є членом групи, яка систематично піддається практиці жорстокого поводження, Суд вважає, що захист статті 3 Конвенції починає діяти, коли заявник у випадку необхідності підтверджує на підставі зазначених джерел наявність обґрунтованих причин вважати, що така практика існує, а він входить до складу відповідної групи.

Стаття 3 Конвенції не перешкоджає Договірним державам враховувати існування «альтернативи пошуку притулку всередині країни» під час своєї оцінки твердження особи, що повернення до країни походження реально загрожуватиме їй тим, що її буде піддано поводженню, забороненому цим положенням передумовами врахування альтернативи пошуку притулку всередині країни має бути наявність певних гарантій: особа, яка буде вислана, повинна мати можливість переїхати у відповідний регіон, бути прийнятою там і мати можливість поселитися там. Недотримання цієї передумови може порушити питання за статтею 3 Конвенції.

Окрім цього, суд вважає слушними та такими, що заслуговують на увагу доводи відповідача про наявність у нього в Україні місця постійного проживання та можливість працевлаштування на території України, оскільки, зазначені обставини підтверджені долученими до матеріалів справи копією нотаріально засвідченої заяви громадянина російської федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (посвідка на постійне місце проживання № НОМЕР_5 , запис № 895, виданий органом 8011 23 червня 2021 року, дійсний до 23 червня 2031 року, реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), який, як власник квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить останньому на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого 30 березня 2021 року Нельзіною І.М., приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області, за реєстрованим № 736, гарантує та дає свою згоду на проживання громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за вищевказаною адресою.

З врахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що на даний час не прийнято рішення щодо визначення статусу відповідача, згідно ч. 8 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також те, що у разі повернення ОСОБА_1 до країни походження - рф, йому як учаснику бойових дій проти окупаційних військ росії в Україні може загрожувати небезпека переслідування, катування, життя тощо, відсутність умов, визначених у частині тринадцятій статті 289 КАС України, за яких неможливо, зокрема, забезпечити примусове видворення особи, а саме: відсутність співпраці з боку іноземця під час процедури його ідентифікації або неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця чи документів, необхідних для його ідентифікації, суд приходить до висновку, щодо відсутності правових підстав у продовженні строку затримання відповідача у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Керуючись ст.ст. 4, 9, 16, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 6, 9, 77, 79, 241-246, 289, 293, 295, 371 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов Військової частини НОМЕР_1 до громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 14 квітня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.А. Антіпова