Справа № 160/5820/23
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2025-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

10 квітня 2025 року

м. Київ

справа №160/5820/23

адміністративне провадження № К/990/12431/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Загороднюка А.Г.,

суддів: Желєзного І.В., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року, додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року, постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі - ГУНП в Дніпропетровській області) від 14 лютого 2023 року №245-К в частині накладення на старшого оперуповноваженого 1-го відділу (боротьби з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області майора поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Дніпропетровській області від 20 лютого 2023 року №77о/с в частині звільнення майора поліції ОСОБА_1 з посади старшого оперуповноваженого 1-го відділу (боротьби з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області;

- поновити майора поліції ОСОБА_1 на раніше займаній посаді старшого оперуповноваженого 1-го відділу (боротьби з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області;

- зобов`язати відповідача провести нарахування та виплатити йому грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 21 лютого 2023 року до 11 липня 2023 року (включно) у розмірі 87 910,68 грн.

Суди розглядали цю справу неодноразово.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 19 липня 2023 року, яке залишив без змін Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 14 листопада 2023 року, в задоволенні позову відмовив.

Верховний Суд постановою від 11 квітня 2024 року зазначені судові рішення скасував та направив справу №160/5820/23 на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Суд касаційної інстанції вказав на неповноту з?ясування фактичних обставин, зокрема, в світлі аргументів позивача про вихід комісії за межі предмета службового розслідування, незабезпечення позивачеві права на захист та надання пояснень щодо тих питань, які перевірялися під час службового розслідування, умотивованості висновків службового розслідування з урахуванням мети його призначення, а також дотримання процедури його проведення. Крім цього, позаяк дисциплінарну комісію було створено для перевірки інформації щодо вчинення дисциплінарного проступку за фактом досудового розслідування у кримінальному провадженні, Верховний Суд зауважив, що суди обох попередніх інстанцій не перевіряли, які фактичні обставини [саме в контексті дисциплінарного провадження] було встановлено дисциплінарною комісією та які матеріали комісія зібрала і дослідила під час дисциплінарного провадження, а також чи встановила у підсумку, які конкретно порушення службової дисципліни вчинив позивач, зокрема, у межах тих питань, які стали приводом для створення дисциплінарної комісії та призначення службового розслідування.

За результатами нового судового розгляду Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 30 липня 2024 року, яке залишив без змін Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 25 лютого 2025 року, позов ОСОБА_2 задовольнив.

Додатковим рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року, яке залишив без змін Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 25 лютого 2025 року, частково задоволено заяву представника позивача та стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУНП в Дніпропетровській області судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 500 грн. В іншій частині заяви відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, висновки якого підтримав апеляційний суд, керувався тим, що наявності самого факту (повідомлення про підозру) можливого вчинення кримінального правопорушення, недостатньо для висновку про доведеність в діях позивача складу дисциплінарного проступку, водночас аналіз зібраних та досліджених судом доказів спростовує правильність висновків службового розслідування та факт порушення позивачем службової дисципліни. Під час розгляду справи також встановлено, що у висновку службового розслідування, покладеного в основу оспорюваних наказів, наведено аналіз порушень ОСОБА_1 , які не були визначені предметом службового розслідування у наказі про його призначення та у виклику. Крім цього, відповідач порушив порядок повідомлення позивача про службове розслідування та гарантії щодо неможливості звільнення / реалізації дисциплінарного стягнення під час перебування особи в стані тимчасової непрацездатності. Зазначені обставини суди визнали вагомими для скасування оспорюваних наказів.

24 березня 2025 року до Верховного Суд надійшла касаційна скарга Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якій скаржник просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року, додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року, постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Водночас пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

За змістом пункту 1 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Посада публічної служби, яку обіймав позивач, та у зв`язку з перебуванням на якій виник цей спір (старший оперуповноважений 1-го відділу (боротьби з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області майора поліції), не відноситься до категорії службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище відповідно до примітки статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції».

Тож, наразі у касаційній скарзі відповідач ставить питання про скасування судових рішень, які, за загальним правилом, не підлягають касаційному перегляду.

Верховний Суд неодноразово повторював, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Водночас пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України визначено перелік випадків, наявність принаймні одного з яких у певній конкретно взятій ситуації, якщо скаржник наведе достатньо переконливі мотиви, касаційний суд може розцінити як виняток із передбаченого цією ж нормою загального правила.

В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник зазначає про наявність виключних обставин, наведених у підпункті «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, а саме, справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Тут варто зауважити, що вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

У цій справі предмет спору стосується звільнення з публічної служби особи, посада якої не відноситься до категорії службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище що, як уже зазначалося, є одним з критеріїв віднесення такої справи до категорії справ незначної складності.

Водночас скаржник не продемонстрував наявності жодного дійсного виразника цікавості суспільства до цієї конкретної справи (зокрема, але не виключно, її широке висвітлення у засобах масової інформації, активне обговорення в соціальних мережах та/або під час публічних дискусій, фактів присутності громадськості в судових засіданнях, наявність реакцій громадських, державних та міжнародних організацій тощо).

Таким чином, касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Стосовно «виняткового значення» справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

У цьому контексті варто зауважити, що сама собою незгода із судовим рішенням не може бути підставою для відкриття касаційного провадження у справі, рішення у якій не підлягають касаційному розгляду.

Водночас цілком зрозуміло, що кожна сторона, не на користь якої вирішено спір, стверджуватиме про те, що справа має для неї виняткове значення. Це зумовлює потребу навести не лише переконливі мотиви, а й підтвердити їх.

У розглядуваному випадку заявником касаційної скарги є суб`єкт владних повноважень - ГУНП в Дніпропетровській області, де проходив публічну службу позивач. У межах спору, предметом якого є оскарження наказу про звільнення, значимість справи вочевидь зумовлюється потенційними втратами та здобутками сторін залежно від результату її розгляду, де працівник, безумовно, є менш захищеною стороною порівняно з роботодавцем. Загалом звільнення працівника, в тому числі з публічної служби, є для роботодавця ситуацію скоріше типовою, ніж винятковою.

У касаційній скарзі відповідач мотивує винятковість цієї справи для нього тим, що спірні правовідносини стосуються [потенційного] поновлення особи, яка своїми діями дискредитувала звання поліцейського на публічній службі, допустила порушення службової дисципліни, в тому числі через оголошення про підозру за отримання неправомірної вигоди.

На думку колегії суддів, саме лише посилання на обставини, покладені в основу звільнення особи, обґрунтованість яких входить до предмета доказування в справі, не доводить її виняткового значення для відповідача, оскільки тоді в кожній справі, де звільнення працівника зумовлено притягненням його до дисциплінарної відповідальності, роботодавець міг би стверджувати про її виняткове значення в розрізі самих лише дій, які він сам поставив працівникові в провину, що спотворює саму суть потреби доведення винятковості справи та переслідувану цим мету.

Така потреба першочергово зумовлена тим, що порушуючи перед касаційним судом питання про перегляд судового рішення, яке за загальним правилом не підлягає оскарженню, скаржник має переконливо продемонструвати в чому полягає особливий, тобто вагоміший за звичайний, характер саме цієї конкретної справи саме для цієї конкретної сторони. Іншими словами, скаржник має довести чому вказаний випадок є винятком із загального правила і справа, що не підлягає касаційному перегляду, має бути переглянута.

В світлі мотивів заявника слід врахувати, що суди попередніх інстанцій надаючи відповідь на доводи відповідача щодо «вагомості» повідомлення про підозру, зазначили, що наявність самого факту (повідомлення про підозру) можливого вчинення кримінального правопорушення, недостатньо для висновку про наявність дисциплінарного проступку.

На думку колегії суддів, у розглядуваному випадку скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Натомість аргументи скаржника зводяться до незгоди із судовим рішенням.

Також, перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України й покликається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не було застосовано положення пункту 6 та пункту 10 часини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», а саме без урахування висновку щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 826/14749/16 та від 09 червня 2022 року у справі № 300/1617/20.

Суд наголошує, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, їхніх повноважень, об`єкта, предмета правового регулювання відносин, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Разом з тим, щодо посилання скаржника на наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, Суд вказує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі вказаної норми КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Так, предметом спору у цій справі є правомірність притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача та його звільнення зі служби в поліції.

Однак, у справі № 826/14749/16, на яку посилається відповідач, предметом судового розгляду було визнання незаконним та скасування рішення Міністерства юстиції України у формі наказу від 16 серпня 2016 року № 894/7 про відмову у задоволені скарги Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» здійснити невідкладні заходи щодо припинення та скасування незаконного проведення реєстраційних дій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левінець В.Ю. щодо відчуження квартир, які є предметом іпотеки за договором відновлюваної кредитної лінії від 12 березня 2013 року №47/1/120913.

У справі № 300/1617/20 на яку посилається відповідач, предметом судового розгляду було визнання протиправними та скасування постанови ВП № 28672275 від 30 травня 2012 року про стягнення виконавчого збору та постанову ВП № 41352175 від 25 грудня 2013 року про відкриття виконавчого провадження по виконанню постанови.

Отже, Суд не може визнати обґрунтованими посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29 жовтня 2018 року у справі № 826/14749/16 та від 09 червня 2022 року у справі № 300/1617/20, оскільки фактичні обставини зазначених справ порівняно із цією справою не є подібними, й вимагають різного законодавчого регулювання та його застосування.

Таким чином, з огляду на недостатнє обґрунтування скаржником у касаційній скарзі посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а також враховуючи те, що наведені скаржником постанови та оскаржувані судові рішення, прийняті з урахуванням різних фактичних обставин справи, колегія суддів вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилань заявника на порушення судами норм процесуального права як умови для скасування судових рішень, а саме не дослідження судами зібраних у справі доказів, то слід зазначити, що такі можуть бути визнані прийнятними при касаційному оскарженні судового рішення за пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України у разі обґрунтованості заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, визначених відповідними пунктами частини другої та третьої статті 353 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.

Іншими словами, для того щоб посилання на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України зумовлювало можливість перевірки касаційним судом рішень судів попередніх інстанцій за цієї підставою, скаржник повинен послатися на конкретний пункт (пункти) частини другої та/або третьої статті 353 КАС України, обґрунтувати в чому це виражається та пов`язати їх бодай з однією з підстав касаційного оскарження, визначених пунктами 1- 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або;

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

У розглядуваному випадку, наведені в касаційній скарзі мотиви щодо підстави касаційного оскарження за пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України не містять жодних обґрунтувань в розрізі частини другої та/або третьої статті 353 КАС України.

З огляду на викладене, Верховний Суд не має правових підстав для відкриття касаційного провадження за пунктами 1 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України з наведених відповідачем мотивів.

До того ж, загалом аргументи скаржника ґрунтуються на самій лише незгоді з позицією судів, які ухвалили рішення не на його користь, зводяться до потреби ще одного повного судового перегляду справи, переоцінки доказів, тобто надання наявним доказам іншої оцінки, ніж суди попередніх інстанцій, з вирішенням питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів», а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх. Про це йдеться у частині другій статті 341 КАС України.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції.

На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись статтями 248, 328, 333 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року, додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року, постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала у спосіб її надсилання до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк

І.В. Желєзний

В.М. Соколов

Судді Верховного Суду