Справа № 120/15057/23
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 квітня 2025 р. Справа № 120/15057/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про стягнення середнього заробітку.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника відділу планування - заступника начальника штабу в/ч НОМЕР_1 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 27.09.2021 № 216 (по стройовій частині) полковник ОСОБА_1 виключений із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 27.09.2021.

Позивач зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства на день звільнення з військової служби з ним мав бути проведений розрахунок за усіма видами забезпечення, проте розрахунку в повному обсязі не було здійснено.

Оскільки остаточний розрахунок відповідачем проведено лише 26.09.2023, на виконання рішення суду в адміністративній справі № 120/13402/21-а, тому позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, а саме з 27.09.2021 по 26.09.2023.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі, розгляд її вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в справі матеріалами, встановлено сторонам строк для подання заяв по суті спору.

Ухвалою суду від 26.03.2024 витребувано у в/ч НОМЕР_1 інформацію про суму всіх виплат належних позивачу при звільненні; довідку про середній розмір грошового забезпечення за останні два місяці перед звільненням оформлену відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" №100 від 08.02.1995.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що в даному випадку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як спеціальний вид відповідальності роботодавця, має на меті відшкодувати працівникові збитки від порушення майнових прав. Однак, така компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця.

Крім того, від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів, в додаток якого надано лист з інформацією про суми всіх виплат належних позивачу при звільненні від 05.04.2024 № 2167/171/95 та довідку про середній розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 від 05.04.2024 № 2167/171/95/1.

Відповідь на відзив позивачем не подавалась.

З`ясувавши доводи сторін, викладені в поданих заявах по суті справи, дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив таке.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27.09.2021 №216 полковника ОСОБА_1 начальника відділу планування застосування - заступника начальника штабу військової частини № НОМЕР_2 , звільненого наказом Міністра оборони України від 13.09.2021 № 422, у відставку за пунктом "б" (за станом здоров`я), 27.09.2021 виключено зі списків особового складу та знято зі всіх видів забезпечення.

У зв`язку з не проведенням повного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з позовом, за наслідком розгляду якого 19.08.2022 рішенням в адміністративній справі №12013402/21-а зобов`язано військову частину НОМЕР_1 обчислити та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з 19.10.2020 по 27.09.2021, грошову допомогу для оздоровлення на 2021 рік, матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2021 рік, грошову допомогу при звільненні, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 по 2021 рік, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 21 добу з врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 та Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021.

Як свідчать матеріали справи, згідно з випискою з карткового рахунку на виконання вимог вказаного рішення 26.09.2023 позивачу виплачено 237631,46 грн.

27.09.2023 ОСОБА_1 звернувся в телефонному режимі до в/ч НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні (з 27.09.2021 по 26.09.2023).

Оскільки, станом на день звернення до суду з позовом, зазначені кошти позивачу не виплачені, тому позивач вважаючи протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 27.09.2021 по 26.09.2023 звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, та визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд враховує таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок №260).

Відповідно до п. 7 Розділу І Порядку №260, військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до п. 7 Розділу І Порядку №260, у разі виникнення спірних питань щодо нарахування грошового забезпечення виплата здійснюється у безспірному розмірі до вирішення питань у встановленому чинним законодавством порядку.

Правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані ні Порядком №260, ні Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, сформованій у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, в редакції, що діяла на дату виключення позивача із списків особового складу було передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із ст. 117 КЗпП України, в редакції, що діяла на дату виключення позивачки із списків особового складу, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду 26 червня 2019 року прийняла постанову в справі №761/9584/15-ц, у якій констатувала, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Разом з тим, в правові норми, які регулюють спірні правовідносини, Законом України № 2352-IX від 01.07.2022 внесено зміни в статтю 117 КЗпП, якими передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Верховний Суд у постанові від 28.06.2023 у справі №560/11489/22 вказав, що у контексті цієї справи слід застерегти, що з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ. Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями. На дату звернення позивача до суду з цим позовом стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно з Законом № 2352-ІХ, і підлягала застосуванню.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України ід 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року в справі № 821/1226/16).

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі статті 116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від роботодавця. А тому строк затримки фактичного розрахунку при звільненні слід рахувати з 28.09.2021 (наступний день після звільнення ), оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення вказаних виплат.

Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 було виплачено грошове забезпечення в загальній сумі 756487,61 грн.

Крім того, 26.09.2023 на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі №120/13402/21-а відповідач здійснив виплату позивачу недоплаченого грошового забезпечення в загальній сумі 237631,46 грн.

Тобто час затримки остаточного розрахунку з позивачем при виключені його з списків особового складу військової частини включає період з 28.09.2021 по 25.09.2023 (включно), що становить 728 календарних днів.

Вирішуючи цю справу, суд враховує, що 19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022, яким положення статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції та встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

У постанові від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22 у подібних правовідносинах Верховний Суд у п. п. 53-55 постанови вказав, що стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього.

До 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) правовідносини регулюються редакцією статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

В свою чергу, правовідносини у період з 19 липня 2022 року регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

За обставин цієї справи з урахуванням висновку Верховного Суду, суд робить висновок, що у період з 28.09.2021 (наступний день після звільнення ) по 18.07.2022 включно застосовується попередня редакція статті 117 КЗпП України. А за період з 19.07.2022 по 25.09.2023 включно спірні правовідносини регулюються вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, тому максимальний розмір коштів грошового забезпечення, який може бути виплачений за наявності підстав, є еквівалентним середньому розміру грошового забезпечення позивача за шість місяців, що становить 184 календарних дні.

Згідно з довідкою-розрахунком відповідача, наданою на виконання вимог ухвали про відкриття провадження, середній заробіток позивача за два останніх повних місяці перед звільненням з військової служби становив всього 60209,39 грн (липень-серпень 2021 відповідно). Середньоденний заробіток позивача становить 971,12 грн.

Обраховуючи суму коштів, належних до виплати позивачу, суд, з урахуванням висновків Верховного Суду, розділяє періоди на застосування положень спеціальної норми статті 117 КЗпП України чинної дії відповідно.

З урахуванням заявленої вимоги про виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.09.2021 по 18.07.2022 включно за кількість днів 294 сума становить 285509,28 грн.

За період з 19.07.2022 по 25.09.2023 включно кількість днів становить 184 (шість місяців), відтак сума грошового забезпечення дорівнює 178686,08 грн.

За обставин справи, якщо за останній період застосування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, недоречно, як про це зазначив Верховний Суд у справі № 460/42448/22, то до періоду з 28.09.2021 по 18.07.2022 включно суд приходить до висновку про необхідність застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату, оскільки вважає, що є істотний дисбаланс між сумою коштів, виплату якої прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати.

Застосовуючи висновки Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, де зазначено, що, з огляду на принципи розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, суд вважає, що сума 285509,28 грн. в порівняні з невиплаченою сумою 237631,46 грн. є завищеною, не відповідає імовірному розміру майнових втрат працівника, пов"язаних із затримкою розрахунку під час звільнення, є непропорційною.

Так, досліджуючи питання орієнтовної оцінки розміру майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач, та наявності права суду зменшити розмір відшкодування за статтею 117 КЗпП України, слід звернути увагу на таке.

Не заперечуючи право позивача на компенсаторну виплату майнових втрат, суд вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям відповідальності відповідача за прострочення ним виплати позивачу належних при звільненні коштів, буде розмір компенсації який становить 50000 грн.

Суд зауважує, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Таким чином, суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги належить задовольнити у спосіб визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.09.2021 по 25.09.2022 року включно та стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.09.2021 по 18.07.2022 включно у розмірі 50000 грн. та за період з 19.07.2022 по 25.09.2023 включно із визначенням розміру грошового забезпечення за шість місяців у сумі 178686,08 грн.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані сторонами докази, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення даного позову частково відповідно до вищенаведених мотивів.

Враховуючи, що позивачем не понесено судові витрати, такі згідно з ст. 139 КАС України відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.09.2021 по 25.09.2023 включно.

за період з 28.09.2021 по 25.09.2022 року включно та стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.09.2021 по 18.07.2022 включно у розмірі 50000 грн. та за період з 19.07.2022 по 25.09.2023 включно із визначенням розміру грошового забезпечення за шість місяців у сумі 178686,08 грн.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.09.2021 по 18.07.2022 включно у розмірі 50000,00 грн (п"ятдесят тисяч гривень 00 копійок) та за період з 19.07.2022 по 25.09.2023 включно із визначенням розміру грошового забезпечення за шість місяців у сумі 178686,08 грн (сто сімдесят вісім тисяч шістсот вісімдесят шість гривень 08 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 )

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна