Справа № 160/33918/24
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2025-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України про визнання протиправними та скасування наказів, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
23.12.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України, в якій, з урухуванням уточненої позовної заяви, позивач просить суд:
- визнати протиправними (незаконними) та скасувати:
- наказ Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 21 березня 2023 року № 173, яким солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_2 , заступника командира бойової машини-навідника-оператора 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону, вважати таким, що 21 березня 2023 року самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, виключено з котлового та грошового забезпечення військової частини з 21 березня 2023 року;
- наказ НОМЕР_3 окремої механізованої бригади від 03 серпня 2023 року № 215-рс та прийнятий на його підставі наказ військової частини НОМЕР_1 від 03 серпня 2023 року № 580, якими солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_2 , колишнього заступника командира бойової машини-навідника-оператора 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону, увільнено від займаної посади та призупинено військову службу останнього з 01 серпня 2023 року;
- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 протиправною та зобов`язати видати ОСОБА_1 сповіщення про зникнення безвісти 21 березня 2023 року військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити дружині зниклого безвісті ОСОБА_2 - ОСОБА_1 грошове забезпечення, премію та додаткову винагороду військовослужбовцю ОСОБА_2 за період з 01 березня по 21 березня 2023 року в повному обсязі;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити дружині зниклого безвісті ОСОБА_2 - ОСОБА_1 грошове забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавку за вислугу років) та додаткову винагороду, яка передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, з 21 березня 2023 року по цей час, та нараховувати й виплачувати таке грошове забезпечення в подальшому щомісяця до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім або оголошення його померлим.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що що вона є дружиною зниклого безвісті військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 . 27.08.2024 року до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, були внесені данні стосовно ОСОБА_2 , який зник безвісти за особливих обставин під час воєнних дій.
Позивач вважає, що згідно із Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, вона має право на отримання щомісячного грошового забезпечення зниклого безвісті ОСОБА_2 на підставі пунктів 4, 7 постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884, а також інших, передбачених законом виплат.
Позивач зазначила, що відповідачем взагалі не було нараховано та виплачено грошове забезпечення, премія та додаткова винагорода військовослужбовцю ОСОБА_2 за період з 01 березня по 21 березня 2023 року.
У зв`язку із зазначеним, позивач також вважає висновки військової частини НОМЕР_1 , які зазначені у спірних наказах щодо начебто самовільного залишення ОСОБА_2 військової частини, безпідставними, а тому, накази командира військової частини НОМЕР_1 від 21 березня 2023 року № 173 та від 03 серпня 2023 року № 215-рс та від 03 серпня 2023 року № 580 - протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Ухвалою суду від 27.12.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху.
23.01.2025 року від Міністерства оборони України до суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що згідно з письмовими доказами, доданими до матеріалів позовної заяви, солдат ОСОБА_2 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , отже питання щодо його грошового забезпечення відноситься до компетенції відповідної військової частини.
05.02.2025 року від відповідача до суду надійшов відзив, в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначив, що військовослужбовець ОСОБА_2 дійсно проходив службу в військовій частині НОМЕР_1 . 21.03.2023 р. від командира 1 механізованого батальйону капітана ОСОБА_4 надійшла доповідь про факт самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_2 . Після самовільного залишення ОСОБА_2 військової частини, встановити його місцезнаходження не вдалося, на телефоні дзвінкі він не відповідав. Таким чином, ОСОБА_2 здійснив дії, що містять ознаки частини 4 статті 408 Кримінального кодексу України.
Зауважив, що позивач не наводить в позовній заяві жодних обставин, що спростовували б факт самовільного залишення ОСОБА_2 місця розташування підрозділу військової частини, де він проходив військову службу. У військовій частині НОМЕР_1 відсутні будь-які відомості про місце перебування ОСОБА_2 у спірний період, а тому, були відсутні підстави для нарахування ОСОБА_2 грошового забезпечення.
Отже, відповідч вважає, що ОСОБА_2 було порушено вимоги Статутів Збройних Сил України та обов`язки військової служби.
19.02.2025 року від Військової частини НОМЕР_1 до суду надійшли запереченнями на відповідь на відзив, в яких відповідач підтримав свою позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. Також, наголосив, що у військовій частині НОМЕР_1 військовослужбовець ОСОБА_2 вважається таким, що самовільно залишив місце розташування підрозділу, інші достовірні відомості щодо місця знаходження військовослужбовця відсутні. В наявності у відповідача є інформація відповідно службового розслідування, на підставі якого приймалися оскаржувані накази. Зауважив, що позивач не надала жодного належного доказу на підтвердження зникнення безвісті ОСОБА_2 , крім надання відомостей з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.03.2025 року продовжено процесуальний строк розгляду справи на тридцять днів.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом з матеріалів справи встановлено, що позивач є дружиною військовослужбовця ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , що видано 14.02.2015, та вони мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_5 від 10.09.2015 та серії НОМЕР_6 від 05.12.2018.
Військовослужбовець по мобілізації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 01 березня 2022 року проходив військову службу в Збройних Силах України.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04 лютого 2023 року № 40 солдата ОСОБА_2 зараховано до списків військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_7 ОМБ « ІНФОРМАЦІЯ_4 ») та прийнято на посаду заступника начальника бойової машини-навідника-оператора 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону вказаної військової частини.
Відповідно до доповіді від 22.03.2023 №3888 за фактом самовільного залишення розташування підрозділу (зі зброю) військовослужбовця військової служби по мобілізації військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 , наказом від 24.03.2023 року №6425 призначено службове розслідування.
В ході службового розслідування було встановлено, що 21.03.2023 року під час перевірки особового складу в районі виконання бойових завдань в н.п. Бахмут було виявлено відсутність ОСОБА_2 зі зброєю АКМ ТК-3 № НОМЕР_8 та засобами індивідуального захисту, аптечкою. На телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідав, місцезнаходження його невідоме, прийняті заходи по розшуку ніяких результатів не дали. На момент завершення службового розслідування військовослужбовець не повернувся до ВЧ НОМЕР_1 , майно та зброю не повернув.
За результатами службового розслідування в діях заступника командира бойової машини-навідника-оператора 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 вбачаються ознаки злочинів, передбачених ч.5 ст. 407 та ч. 4 ст. 410 Кримінального Кодексу України.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21 березня 2023 року № 173 солдата ОСОБА_2 виключено з котлового, грошового та речового забезпечення військової частини з 21 березня 2023 року.
29.08.2024 року представник позивача звернувся із скаргою до Центрального управління захисту прав військовослужбовців Міністерства оборони України, в який просив: зобов`язати керевництво ВЧ НОМЕР_9 видати позивачу сповіщення про зникнення безвісти 21.03.2023 року військовослужбовця ОСОБА_2 та зобов`язати здійснити виплату в повному обсязі грошового забезпечення сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 за період з 21.03.2023 по цей час; в подальшому виплату грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 здійснювати щомісяця, перераховуючи на банківський рахунок позивача на відповідні реквізити.
02.09.2024 року представник позивача зверувся із скаргою до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 » Міністерства оборони України, в якій просив: зобов`язати керевництво ВЧ НОМЕР_1 видати позивачу сповіщення про зникнення безвісти 21.03.2023 року військовослужбовця ОСОБА_2 та зобов`язати здійснити виплату в повному обсязі грошового забезпечення сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 за період з 21.03.2023 по цей час; в подальшому виплату грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 здійснювати щомісяця, перераховуючи на банківський рахунок позивача на відповідні реквізити.
02.09.2024 року представник позивача звернувся із клопотанням до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: зобов`язати керевництво ВЧ НОМЕР_1 видати позивачу сповіщення про зникнення безвісти 21.03.2023 року військовослужбовця ОСОБА_2 та зобов`язати здійснити виплату в повному обсязі грошового забезпечення сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 за період з 21.03.2023 по цей час; в подальшому виплату грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 здійснювати щомісяця, перераховуючи на банківський рахунок позивача на відповідні реквізити.
Військовою частиною НОМЕР_9 листом від 11.09.2024 року №1314/2/56/71/7215 повідомлено представника позивача про те, що: «В штабі військової частини НОМЕР_9 розглянуто Вашу скаргу в інтересах ОСОБА_1 стосовно видачі сповіщення про зникнення безвісти та нарахування і виплати додаткової винагороди військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 .
По суті порушеного питання повідомляю, що:
військова частина НОМЕР_1 з 24.02.2022 по теперішній час виконує завдання у заходах з відбиття відкритої збройної агресії російської федерації проти України та перебуває в іншому оперативному підпорядкуванні;
Ваша скарга адміністративним відділом штабу військової частини НОМЕР_9 доведена встановленим порядком до військової частини НОМЕР_1 для реагування відповідно до вимог нормативно-правових актів;
за оперативною інформацією наданою військовою частиною НОМЕР_1 солдат ОСОБА_2 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.03.2023 №173 рахується як такий, що самовільно залишив військову частину;
підстави обліковувати зазначеного військовослужбовця безвісти зниклим та нараховувати відповідну додаткову винагороду станом на 10.09.2024 у військовій частині НОМЕР_1 відсутні.».
Військовою частиною НОМЕР_1 на запит від 09.02.2024 року листом від 19.09.2024 року №7122/ФЕС повідомлено представника позивача про те, що: «Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.03.2023 року №173 солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_7 , заступника командира бойової машини-навідника-оператора 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону, вважати таким, що 21 березня 2023 року самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.08.2023 року№580 солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_7 , колишнього заступника командира бойової машини-навідника-оператора 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону, який самовільно залишив військову частину 21 березня 2023 року увільнити від займаної посади та призупинити військову службу, дію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України - з 01 серпня 2023 року.
Станом на 19.09.2024 року ОСОБА_2 до розташування військової частини НОМЕР_1 не повернувся.».
Повторно 20.09.2024 року представник позивача звернувся із клопотанням до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 173 від 21.03.2023, яким солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_2 , заступника командира бойової машини-навідника- оператора 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону, вважати таким, що 21.03.2023 самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, виключено з котлового та грошового забезпечення військової частини з 21.03.2023, оскільки він не відповідає вимогам законодавства та грубо порушує конституційні права громадян; скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 580 від 03.08.2023, яким солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_2 , колишнього заступника командира бойової машини-навідника-оператора 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону, увільнено від займаної посади та призупинено військову службу останнього з 01.08.2023, оскільки він не відповідає вимогам законодавства та грубо порушує конституційні права громадян; видати позивачу сповіщення про зникнення безвісти 21.03.2023 року військовослужбовця ОСОБА_2 та зобов`язати здійснити виплату в повному обсязі грошового забезпечення сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 за період з 21.03.2023 по цей час; в подальшому виплату грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 здійснювати щомісяця, перераховуючина банківський рахунок позивача на відповідні реквізити.
До клопотання від 20.09.2024 року представником позивача було додано, зокрема: копія супровідного листа ДБР та постанови про закриття кримінального провадження, копія Витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, копія наказу № 173 від 21.03.2023, копія наказу № 580 від 03.08.2024, копія паспорту та картки платника податків ОСОБА_1 , копія свідоцтва про шлюб, копії свідоцтв про народження дітей, копія довідки з банківськими реквізитами.
Як зазначено позивачем, відповіді на клопотання від 20.09.2024 не надходило.
Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду з позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (надалі - Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до статті 2 Закону № 2011-XII, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частин другої-четвертої статті 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини шостої статті 9 Закону № 2011-XII, за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
У разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації - з дня прийняття рішення про проведення такої індексації.
Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.
07.06.2018 наказом Міністерства оборони України № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (надалі - Порядок № 260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
Розділом ХХХ вказаного Порядку регулюється питання щодо виплати грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими.
Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату. Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим (пункт 2 Розділ ХХХ Порядку № 260).
Правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, визначає Закону України від 12 липня 2018 року № 2505-VIII «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» (далі - Закон №2505 -VIII), який забезпечує правове регулювання суспільних відносин, пов`язаних із набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей.
Відповідно до стаття 1 Закону № 2505-VIII, наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:
особа, зникла безвісти, - фізична особа, стосовно якої немає відомостей про її місцеперебування на момент подання заявником заяви про її розшук;
особа, зникла безвісти за особливих обставин, - особа, зникла безвісти у зв`язку із збройним конфліктом, воєнними діями, тимчасовою окупацією частини території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру;
Відповідно до частин 1-4 статті 4 Закону № 2505-VIII, особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.
Особа вважається зниклою безвісти за особливих обставин до моменту припинення її розшуку у порядку, передбаченому цим Законом.
Надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин відповідно до цього Закону не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою у порядку, передбаченому законодавством.
Якщо особа, зникла безвісти за особливих обставин, була оголошена померлою, але її місцеперебування, місце поховання чи місцезнаходження її останків не було встановлено, проведення розшуку в розумінні цього Закону не припиняється до встановлення її місцеперебування, місця поховання чи місцезнаходження її останків.
Відповідно до частин 1, 4 статті 6 Закону № 2505-VIII, близькі родичі та члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, мають право на отримання достовірних відомостей про місцеперебування особи, зниклої безвісти за особливих обставин, обставини її загибелі (смерті), місце поховання (якщо воно відоме).
Члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, мають право на соціальний захист у порядку, визначеному законодавством України.
Згідно з частини 2 статті 9 Закону № 2505-VIII особам, які зникли безвісти за особливих обставин під час проходження військової служби, надаються гарантії, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та іншими актами законодавства України.
Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (надалі - Порядок № 884), (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).
Під терміном «безвісно відсутній військовослужбовець» слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби (пункт 2 Порядку № 884).
Пунктом 3 Порядку № 884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Згідно із пунктом 4 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, копія сторінки паспорта з такою відміткою).
Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку № 884, командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.
У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі:
- подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку;
- подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку;
- подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку;
- з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.
Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.
Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

Виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей:

- військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно;

- військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації): до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Пунктом 7 Порядку № 884 передбачено, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. У разі письмової відмови однієї з осіб від виплати грошового забезпечення її частка рівномірно розподіляється між іншими особами, які мають право на його одержання.

Міноборони, СБУ, Служба зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міноборони, Головний орган військового управління Національної гвардії, Адміністрація Держприкордонслужби, Управління державної охорони, Адміністрація Держспецзв`язку, Адміністрація Держспецтрансслужби мають право отримувати з державних реєстрів інформацію щодо осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення військовослужбовців, шляхом доступу до таких реєстрів та/або шляхом електронної інформаційної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів у порядку, встановленому законодавством.

Відтак, виплата особам, зазначеним у частині шостій статті 9 Закону № 2011-ХІІ та пункті 7 Порядку № 844, грошового забезпечення безвісті зниклого військовослужбовця здійснюється в рівних частках, а у разі письмової відмови однієї з осіб від виплати грошового забезпечення її частка рівномірно розподіляється між іншими особами, які мають право на його одержання.

Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими та не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

При цьому, виплата грошового забезпечення здійснюється на підставі відповідної заяви члена сім`ї військовослужбовця, яку командир військової частини повинен розглянути протягом 15 днів та прийняти рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

Як вбачається з матеріалів справ, представник позивача неодноразово звертався у письмовій формі до військової частини НОМЕР_1 з вимогою про видачу їй сповіщення про зникнення безвісти 21 березня 2023 року військовослужбовця ОСОБА_2 , а також про нарахування та виплати їй щомісячного грошового забезпечення та інших передбачених законом виплат.

При цьому, суд звертає увагу, що позивачем у повній мірі дотримано процедури звернення до відповідача, передбаченого Порядком №884, з метою виплати їй грошового забезпечення чоловика.

Відповідчем надавались письмові відповіді на клопотання з посиланням на той факт, що ОСОБА_2 самовільно залишив військову частину та був фігурантом кримінального провадження № 0000130 від 01 серпня 2023 року, за частиною 4 статті 408 КК Україна.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до листа Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську, від 15.08.2024 № 13-01-21966/24-кр, кримінальне провадження № 0000130 від 01 серпня 2023 року було закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, у зв`язку із встановленням відсутності в діяннях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 408 КК України.

Таким чином, під час здійснення досудового розслідування відповідним правоохоронним органом (ДБР) факт самовільного залишення військової частини або місця несення військової служби військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 спростовано у повному обсязі, будь-яких військових кримінальних правопорушень в діях останнього не встановлено.

Також, як свідчать матеріали справи та підтверджено даними з витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин № 59 від 27.08.2024 року, який був виданй Міністерством внутрішніх справ України на запит представника позивача від 14.08.2024, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , набув статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин з 27.08.2024 року (відомості про кримінальне провадження або судову справу, в рамках яких проводиться розшук : 0000106 від 27.03.2023 року ВП № 1 (м.Тернівка) Павлоградського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області).

Як зазначалось вище, відповідно до частин 1-4 статті 4 Закону № 2505-VIII, особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом.

Таким чином, суд зазначає, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , має статус особи, що зникла безвісти за особливих обставин.

Як наслідок, висновки відповідача, зазначені у відповідних наказах щодо самовільного залишення ОСОБА_2 військової частини, є безпідставними, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та суперечать фактичним обставинам справи.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання протиправними та скасування наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 21 березня 2023 року № 173, від 03 серпня 2023 року № 215-рс та від 03 серпня 2023 року № 580 підлягають задоволенню.

Також, суд вважає, що за відсутності факту самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_2 військової частини чи місця проходження служби, у військової частини НОМЕР_1 відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати йому грошового забезпечення.

Разом з тим, як встановлено судом із дослідженої відповіді відповідача на запит представника позивача від 02.09.2024 року щодо невиплати позивачу з 21.03.2023 по теперішній час грошового забезпечення чоловіка ( ОСОБА_2 , який безвісті зник), оформленої листом №7122/ФЕС від 25.01.2024, її зміст не містить підстав для відмови, які наведені у пункті 5 Порядку №884, які є вичерпними та не підлягають розширеному тлумаченню.

Також, в матеріалах справи відсутні докази надання відповідачем відповіді на клопотання представника позивача від 20.09.2024 року (наданого повторно) щодо скасування наказів, видачі сповіщення про зникнення безвісті 21.03.2023 військовослужбовця ОСОБА_2 , нарахування та здійснення виплати в повному обсязі грошового забезпечення сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 за період з 21.03.2023 по цей час та в подальшому виплати грошового забезпечення.

З огляду на викладене, та за відсутності зазначення відповідачем в обов`язковому порядку підстав для відмови у виплаті позивачу грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , що є зниклим безвісти, відповідачем не дотримано процедури прийняття рішення, встановленої пунктом 5 Порядку №844, що не відповідає критеріям обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень з урахуванням приписів частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а отже, з боку відповідача допущена протиправна бездіяльність.

Інші аргументи відповідача, викладені у відзиві, не беруться судом до уваги, оскільки вони не спростовують встановлених судом фактів порушення відповідачем процедури прийняття рішення, встановленої пунктами 5 -7 Порядку №884.

Що стосується позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачу нарахування та виплату грошового забезпечення зниклого безвісті чоловіка ОСОБА_2 з 21.03.2023 року по теперішній час, то в цій частині позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, з урахуванням приписів частини другої статті 9, абзацу 2 частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України та з обранням судом найбільш ефективного способу захисту прав і свобод позивача за пунктом 10 частини другої статті 245 наведеного Кодексу, шляхом, а саме: зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 02.09.2024 року про нарахування та виплату їй грошового забезпечення чоловіка ОСОБА_2 , який має статус зниклого безвісти, з дотриманням пунктів 5-7 Порядку №884 та з урахуванням правових висновків, викладених у даному судовому рішенні, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У разі задоволення позову суд може обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховує положення «Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень», прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, щодо того, що суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі повноважень суду, визначених законодавцем.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах Закону, зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Адміністративний суд під час розгляду справи та вирішення публічно-правових спорів перевіряє чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підміняти рішення суб`єкта владних повноважень.

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень суб`єкта владних повноважень, виконуючи цілі, встановлені адміністративним судочинством щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) передбаченим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається і не може втручатися в дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень за межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, абзацом 2 частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у його рішенні.

Приймаючи до уваги все вищевикладене та враховуючи те, що суд встановив протиправну бездіяльність відповідача, яка виразилась у неприйнятті рішення, через недотримання відповідачем процедури його прийняття, встановленої пунктами 5-7 Порядку №884, що, в свою чергу, як наслідок, у подальшому зобов`язує відповідача повторно розглянути заяву позивача про нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення безвісти зниклого чоловіка ОСОБА_2 .

При цьому, у ході повторного розгляду заяви відповідачу слід перевірити чи віднесена позивач до кола осіб, які мають право на отримання такого грошового забезпечення, наведені у пункті 7 Порядку №884; чи подані нею в повному обсязі документи, зазначені у пункті 4 цього Порядку, якщо ні, то зазначити, які саме документи не подані; чи подана заяви з дотриманням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; у тому числі, і щодо дотримання прав, свобод і інтересів таких осіб, та прийняти відповідне рішення з дотриманням вимог пунктів 5-7 Порядку №884, а також, з урахуванням правової оцінки, наведеної у даному судовому рішенні відповідно до вимог абзацу 2 частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як наслідок, в частині вимоги про зобов`язання відповідача в подальшому нараховувати й виплачувати позивачу грошове забезпечення щомісяця до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім або оголошення його померлим, слід відмовити, як передчасної.

Суд також враховує правову позицію, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 806/965/17 та від 27.09.2021 у справі № 380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Щодо позовних вимог про визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 протиправною та зобов`язання видати ОСОБА_1 сповіщення про зникнення безвісти 21 березня 2023 року військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4, 5 розділу І Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 15 вересня 2022 року №280 (далі - Інструкція № 280), облік особового складу організовується і ведеться на підставі штатів (штатних розписів), наказів відповідних командувачів, командирів та керівників (далі - командир (керівник)) органів військового управління та органу управління Держспецтрансслужби, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій, у тому числі наказів по особовому складу, наказів по стройовій частині та інших документів, передбачених цією Інструкцією. Відповідно до цілей і завдань, облік особового складу поділяється на персональний, штатно-посадовий та статистичний.

Персональний облік ведеться стосовно кожного військовослужбовця та працівника окремо і призначений для системного відображення початку, проходження ними військової служби (трудової діяльності), звільнення з військової служби (звільнення з роботи), виконання ними військового обов`язку у запасі або проходження служби у військовому резерві, а також для накопичення та збереження інформації, що відображає відносини у зв`язку з їх перебуванням на військовій службі (здійснення трудової діяльності), перебування у запасі або проходження служби у військовому резерві, біографічних та інших даних, які об`єктивно характеризують військовослужбовця або працівника.

Штатно-посадовий облік призначений для здійснення систематичного аналізу укомплектованості органів військового управління та органу управління Держспецтрансслужби, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій особовим складом й обліку вакантних посад, організації контролю за службовим переміщенням особового складу та оперативного доступу до інформації для складання звітів.

Статистичний облік ведеться в інтересах отримання узагальнених цифрових показників, які характеризують кількісний і якісний склад особового складу. За даними статистичного обліку плануються укомплектування військ (сил) особовим складом, їх матеріально-технічне забезпечення, підготовка та відновлення втрат.

Персональний, штатно-посадовий і статистичний обліки утворюють базу даних, яка забезпечує отримання узагальненої інформації з питань укомплектованості, проходження військової служби військовослужбовцями або здійснення трудової діяльності працівниками.

Облік працівників ведеться відповідно до законодавства та цієї Інструкції.

Командири (керівники) зобов`язані забезпечити належну організацію обліку особового складу в підпорядкованих органах військового управління та органі управління Держспецтрансслужби, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях, у тому числі у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, в управліннях, відділах, службах, відділеннях та групах персоналу (далі - служба персоналу), Кадровому центрі Збройних Сил України (далі - Кадровий центр Збройних Сил) та кадрових центрах видів Збройних Сил (далі - кадровий центр), на кораблях (суднах) та в підрозділах військових частин, створювати для посадових осіб, які ведуть облік особового складу, усі умови для своєчасного, якісного і повного виконання ними вимог цієї Інструкції.

Згідно з п.16 розділу ІІ Інструкції № 280, не виключаються із списків особового складу військової частини, а обліковуються як тимчасово відсутні особи, зокрема, які зникли безвісти - до визнання їх у судовому порядку безвісно відсутніми або оголошеними померлими.

Відповідно до п.1, 2 розділу VІ Інструкції № 280, у разі загибелі (смерті), захоплення в полон або заручником, а також інтернування в нейтральній державі або зникнення безвісти військовослужбовця командир військової частини зобов`язаний організувати не пізніше наступного після загибелі (смерті), захоплення в полон або заручником, а також інтернування або зникнення безвісти військовослужбовця дня повідомлення засобами зв`язку та письмово керівника районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї (близьких родичів) військовослужбовця, дату і причину його загибелі (смерті), обставини захоплення в полон або заручником, а також інтернування або зникнення безвісти.

Командир військової частини, яка виконує завдання в районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування агресії, про загибель (смерть) військовослужбовця також повідомляє підрозділ цивільно-військового співробітництва штабу ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Сповіщення на загиблого (померлого), захопленого в полон або заручником, а також інтернованого або зниклого безвісти військовослужбовця (далі - сповіщення командира військової частини), керівнику районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї (близьких родичів) військовослужбовця направляється за формою, установленою додатком 31 до цієї Інструкції. Сповіщення командира військової частини може бути надіслане після закінчення проведення службового розслідування (спеціального розслідування, розслідування аварії (катастрофи), розслідування авіаційної події та інциденту в авіації) у разі його проведення.

Командир національного контингенту зобов`язаний у день загибелі (смерті), захоплення в полон або заручником, а також інтернування або зникнення безвісти військовослужбовця особисто повідомити через засоби зв`язку та письмово командувача виду Збройних Сил, якому він підпорядкований. Командувач виду Збройних Сил, якому підпорядкований командир національного контингенту, повідомляє керівника районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї (близьких родичів) військовослужбовця дату і причину його загибелі (смерті), обставини захоплення в полон або заручником, а також інтернування або зникнення безвісти в порядку, установленому пунктом 1 цього розділу.

Згідно із п.6 розділу VІ Інструкції № 280, сповіщення командира військової частини складається у двох примірниках. Перший примірник (разом із свідоцтвом про смерть - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця) надсилається до районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання членів сім`ї (близьких родичів) загиблого (померлого), захопленого в полон або заручником, а також інтернованого або зниклого безвісти військовослужбовця протягом доби після отримання достовірної інформації про його загибель (смерть), захоплення в полон або заручником, а також інтернування у нейтральній державі або зникнення безвісти.

Надсилати сповіщення командира військової частини безпосередньо сім`ї (близьким родичам) військовослужбовця категорично забороняється.

Відповідно до п. 14 розділу VІ Інструкції № 280, у районних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки ведеться книга обліку загиблих (померлих) військовослужбовців, сім`ї яких проживають на території району (міста) (додаток 36). Записи в книзі робляться на підставі отриманих сповіщень командирів військових частин. Відсутні дані на загиблих (померлих) військовослужбовців записуються до книги на підставі інших документів, які надійшли з військових частин або були надані членами сім`ї (близькими родичами) загиблого (померлого) військовослужбовця.

Сповіщення командирів військових частин, що надійшли до районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки від військових частин, підшиваються та зберігаються в окремих справах.

Відповідно до п.15 розділу VІ Інструкції № 280, районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки на підставі одержаного сповіщення командира військової частини зобов`язаний протягом семи днів після його отримання вручити сім`ї (близьким родичам) загиблого (померлого), захопленого в полон або заручником, а також інтернованого або зниклого безвісти військовослужбовця сповіщення сім`ї (додаток 37), а також висловити їм співчуття, проінформувати щодо установлених законодавством пільг, роз`яснити порядок подання документів для призначення пенсії (допомоги) та інших виплат членам сім`ї військовослужбовця.

Відповідно до п.17 розділу VІ Інструкції № 280, у разі надходження до районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки будь-яких змін до раніше отриманого сповіщення командира військової частини керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки зобов`язаний внести відповідні зміни до облікових документів, повідомити про них сім`ю (близьких родичів) загиблого (померлого), захопленого в полон або заручником, а також інтернованого або зниклого безвісти військовослужбовця, а якщо ці зміни впливають на виплату пенсії або отримання встановлених пільг та матеріальних допомог, одночасно повідомити про це відповідні державні органи, які їх надають.

Отже, аналіз викладених вище положень законодавства свідчить, що врученню сповіщення сім`ї (близьким родичам) загиблого або зниклого безвісти передує чітко встановлена процедура.

Таким чином, з викладеного вище вбачається, що усі документи щодо військовослужбовця, який проходить військову службу у військовій частині, в тому числі, оригінали наказів, зберігаються у такій військовій частині, а у випадку загибелі такого військовослужбовця особова справа такого військовослужбовця передається до районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Відтак, відповідач є органом, який може видавати сповіщення про зникнення безвісти.

Посилання відповідача у відзиві та запереченнях як на підставу відмови у видачі сповіщення на те, що ОСОБА_2 вважається таким, що самовільно залишив місце розташування підрозділу та на те, що у відповідача відсутня «альтернативна» інформація про місце знаходження ОСОБА_2 , суд до уваги не приймає, оскільки судом з матеріалів справи було встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , набув статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин з 27.08.2024 року, відтак, суд висновує про відсутність законодавчо встановлених перепон для виконання відповідачем імперативно встановленого обов`язку щодо видачі позивачу сповіщення про зникнення безвісти, а тому, така бездіяльність відповідача є протиправною.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що належним способом захисту прав і свобод позивача у даному випадку є визнання бездіяльності відповідача щодо видачі позивачу сповіщення про зникнення безвісти 21 березня 2023 року військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 протиправною та зобов`язання видати ОСОБА_1 сповіщення про зникнення безвісти 21 березня 2023 року військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, оскільки позивач належним чином обґрунтував свої позовні вимоги, з урахуванням наведеного, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України про визнання протиправними та скасування наказів, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати:

- наказ Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 21 березня 2023 року № 173, яким солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_2 , заступника командира бойової машини-навідника-оператора 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону, вважати таким, що 21 березня 2023 року самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, виключено з котлового та грошового забезпечення військової частини з 21 березня 2023 року;

- наказ НОМЕР_3 окремої механізованої бригади від 03 серпня 2023 року № 215-рс та прийнятий на його підставі наказ військової частини НОМЕР_1 від 03 серпня 2023 року № 580, якими солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_2 , колишнього заступника командира бойової машини-навідника-оператора 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону, увільнено від займаної посади та призупинено військову службу останнього з 01 серпня 2023 року.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо видачі ОСОБА_1 сповіщення про зникнення безвісти 21 березня 2023 року військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 .

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 сповіщення про зникнення безвісти 21 березня 2023 року військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 .

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.09.2024 року про нарахування та виплату їй грошового забезпечення чоловіка ОСОБА_2 , який має статус зниклого безвісти, з дотриманням пунктів 5-7 Порядку №884, та з урахуванням правових висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені позивачем судові витрати в сумі 3875,84 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник