Справа № 308/10809/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 308/10809/24 пров. № А/857/7305/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Кузьмича В.Я., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанського А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції а м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 січня 2025 року про залишення позову без розгляду у справі № 308/10809/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

суддя в 1-й інстанції Данко В.Й.,

дата постановлення ухвали 31.01.2025,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту ухвали 31.01.2025, -

В С Т А Н О В И В :

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від ОСОБА_1 (далі позивач, апелянт) надійшла позовна заява до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (далі - відповідач), у якій позивач просить суд визнати незаконною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ББА №111509 від 17.05.2024 про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500 грн., а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Ухвалою від 14.11.2024 суддя Данко В.Й. після повторного автоматизованого розподілу прийняв справу до свого провадження.

Ухвалою від 14.01.2025 у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду відмовлено, клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду задоволено частково, підстави пропуску строку звернення до суду вказані у заяві про поновлення строку звернення до суду визнано неповажними; позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення залишено без руху.

На виконання вимог вказаної ухвали, позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду.

Ухвалою від 31.01.2025 у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду відмовлено повністю; позов ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення залишено без розгляду.

Не погоджуючись із цією ухвалою позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

З такою ухвалою позивач категорично не погоджується, вважає її незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.

Апелянт у тексті апеляційної скарги наводить доводи стосовно протиправності постанови серії ББА №111509 від 17.05.2024.

Щодо пропуску строку звернення до суду зазначив, що він у встановлений законодавством строк скористався передбаченим правом подати скаргу у порядку відомчого контролю, а після отримання відмови у розгляді такої скарги в межах передбаченого ст. 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) десятиденного строку звернувся з вказаним позовом до суду.

Вважає, що вказані обставини є достатніми для поновлення строку та відкриття провадження у справі.

Отримавши копію постанови, позивач одразу 17.05.2024 подав заяву на оскарження постанови до Національної поліції України і 20.05.2024 доповнив її. У відповідних заявах зазначено про передачу заяви х доповненням в орган, який має право розглядати це оскарження Департамент внутрішньої безпеки поліції (ДВБ), працівник якої склав дану постанову.

Такі дії позивача, як він зауважує, були пов`язані з тим, що вручена йому постанова була нечитабельною. Оскарження її у вищестоящий орган було пов`язано також з тим, що під час перевірки у позивача документів та складання відносно нього постанови, брали участь працівники поліції, один з яких назвався представником поліції, а інший ДВБ НПУ. Оскільки для позивача вручена копія постанови була нечитабельною, він був змушений звернутися саме до вищестоящого органу щоб встановити хто саме склав цю постанов і до якого відомства її слід буде оскаржувати у суді.

Позивач стверджує, що з часу подачі відповідної скарги йому телефонували ряд представників Національної поліції та ДВБ, які з`ясовували обставини складання відповідної постанови. Після надання їм пояснень, вони погоджувалися з аргументами позивача щодо відміни постанови і заперечень не мали. Дані обставини переконали позивача, що спірна постанова буде скасована без оскарження її в суді.

Згідно з відповіддю від 07.06.2024 з`ясувалося, що підстави для скасування такої відсутні. Позивач вважає, що розгляд заяви пов`язано виключно з метою затримки її подачі до суду.

Відповідь надійшла позивачу тільки 21.06.2024, а вже 25.06.2024 позивач звернувся до суду.

При вирішенні питання поновлення строку звернення до суду позивач просив врахувати, що первісне оскарження до вищестоящого органу відбулося у межах передбаченого законом строку; звернення до суду із позовом відбулося упродовж розумного строку після отримання рішення, без невиправданих зупинок і зайвих зволікань; позивачем продемонстровано намір реалізації права на звернення до суду.

Також позивач звернув увагу на те, що 19.09.2024 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області зафіксовано відсутність підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження у справі та відповідний строк звернення до суду поновлено.

Апелянт просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу від 31.01.2025 скасувати; поновити строк звернення до суду; ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову повністю.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Стверджує, що даний спір повинен розглядатися у межах звернення до адміністративного суду, тобто в межах десятиденного строку. Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, які перешкоджали звернутися йому до суду у строки, встановлені КАС України та КУпАП України

Позивач вважає початком перебігу строку звернення до суду (про що вказує в позовній заяві): «є дата, коли Відповідачу стало відомо про наявність спору щодо накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, а саме 21.06.2024 (дата отримання відповіді на звернення Позивача)». Однак Департамент, не погоджується з даним твердженням Позивача, оскільки початок перебігу строку у процесуальному законі визначено альтернативно це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права. Департамент вважає, що початком перебігу строку потрібно вважати дату складення та вручення ОСОБА_1 постанови серії ББА № 111509. Тобто момент, коли Позивач дізнався про порушене, на його думку, право. Постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ББА № 111509 була винесена 17.05.2024 об 09 год. 35 хв. Варто звернути увагу Суду, що в оскаржуваній Позивачем постанові зазначено, що дану адміністративну справу розглядає та приймає рішення безпосередньо співробітник Закарпатського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України.

Тобто, ОСОБА_1 станом на 17.05.2024 об 09 год. 35 хв. був повідомлений, про те, що безпосередньо органом, який виніс оскаржувану постанову є Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України, а не Департамент патрульної поліції України, як стверджує Позивач. Даний факт підтверджується особистим підписом, власноручно зробленим ОСОБА_1 у постанові серії ББА № 111509. Також у постанові серії ББА № 111509 зазначено та під особистий підпис роз`яснено ОСОБА_1 його права та строки оскарження постанови за статтями 268 та 289 КУпАП України. Вказані факти не оскаржуються та не можуть бути оскаржені Позивачем. Таким чином, законодавством, зокрема, КУпАП визначено оскарження такої постанови до суду протягом десяти днів з дня набрання постановою законної сили. У даному випадку постанова серії ББА № 111509 винесена 17.05.2024, тобто останній день звернення до суду 27.05.2024. З викладеного слідує, що Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав поза межами строків, закріплених статтею 268 КупАП України з дня коли особа дізналася про можливе порушення своїх прав, а саме 25.06.2024, тобто через один місяць та вісім днів і з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про можливе порушення своїх прав. Жодних належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі Позивача своєчасно звернутися за судовим захистом Позивачем не надано та не наведено обставин, які б свідчили про неможливість подання ним позову у визначений законом строк.

Звернення до суду з позовом протягом 10-денного строку з дня отримання відмови у задоволенні скарги, поданої в порядку відомчого контролю, не є свідченням поважності причин пропуску строку, оскільки до суду позивач лише 25.06.2024.

Таким чином, обставини, про які вказує позивач (отримання 21.06.2024 відповіді вищестоящого органу та подальше звернення до суду 25.06.2024), мали місце поза 10-денним строком. Отже, доводи Позивача щодо неправомірності винесення судом першої інстанції ухвали є безпідставними та необґрунтованими. Аргументи та міркування Позивача в апеляційній скарзі зводяться лише до переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, особистої незгоди з винесеною ухвалою та не спростовують фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції. Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та виніс ухвалу про залишення позову без розгляду з додержанням норм матеріального і процесуального права. Вважаємо, що ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.01.2025 у цій адміністративній справі варто залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив у повному обсязі. Рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Апелянт явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив. Про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавав.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи підтверджується, що оскаржувана серії ББА №111509 постанова датується 17.05.2024. Зі змісту спірної постанови вбачається, що позивач отримав примірник постанови наручно. Суд встановив, що, як визнається позивачем та підтверджується змістом позовної заяви, днем отримання постанови позивачем є 17.05.2024.

У вказаній постанові стверджено, що права за ст. 268 КУпАП та строк оскарження за ст. 289 КУпАП позивачу роз`яснено та позивачем проставлено підпис у відповідній графі постанови.

Позивач звертався до Департаменту патрульної поліції 17.05.2024 із заявою та 20.05.2024 із доповненням до заяви з приводу скасування спірної постанови.

Листами Департаменту патрульної поліції №Т-4286/41/1/03-2024 від 21.05.2024 та №Т-4391/41/1/03-2024 від 24.05.2024 заяву позивача від 17.05.2024 із доповненнями від 20.05.2024 було переадресовано до ДВБ НПУ за належністю для розгляду в межах компетенції.

Листом відповідача №7973-2024 від 07.06.2024 позивача повідомлено про відсутність підстав для скасування постанови №111509 від 17.05.2024.

З матеріалів справи вбачається, що вказаний лист відповідача направлявся позивачу шляхом його поштового надсилання 16.06.2024, що підтверджується відтиском поштового штемпеля на поштовому конверті.

Як визнається позивачем, відповідь ДВБ НПУ щодо відмови у скасуванні спірної постанови він отримав 21.06.2024.

25.06.2024 позивач звернувся до суду, що підтверджується відміткою канцелярії суду про отримання матеріалів позовної заяви.

Залишаючи позовну заяву без розгляду відповідно до ухвали від 31.01.2025, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова винесена та вручена позивачу 17.05.2024. Тобто першим днем 10-денного строку для оскарження спірної постанови є 18.05.2024, а останнім 27.05.2024.

Між тим, до суду позивач звернувся лише 25.06.2023, тобто з пропуском 10-денного строку.

Постановляючи ухвалу від 14.01.2025, суд відхилив твердження позивача про те, що про порушення своїх прав він дізнався лише 21.06.2024, оскільки отримання позивачем листа від відповідача про відмову у скасуванні спірної постанови не може змінювати точку відліку, з якої розпочинається перебіг процесуального строку для звернення до адміністративного суду з відповідним позовом, так як такий цей імперативно визначається приписами процесуального закону. Із урахуванням наведеного суд критично оцінює повторне посилання позивача на те, що про порушення своїх прав він дізнався лише 21.06.2024.

Суд відхиляє посилання позивача на те, що він у встановлений законодавством строк скористався правом подати скаргу в порядку відомчого контролю, а після отримання відмови у розгляді вказаної скарги в межах передбаченого статтею 289 КУпАП десятиденного строку звернувся з позовом до суду.

Звернення позивача 17.05.2024 із заявою та 20.05.2024 із доповненням до заяви, які були переадресовані до ДВБ НПУ для розгляду за належністю, з приводу скасування спірної постанови не є поважними причинами пропуску строку на звернення до суду із позовом про визнання протиправною постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Звернення до суду з позовом протягом 10-денного строку з дня отримання відмови у задоволенні скарги, поданої в порядку відомчого контролю, не є свідченням поважності причин пропуску строку, оскільки до суду позивач лише 25.06.2024.

Таким чином, обставини, про які вказує позивач (отримання 21.06.2024 відповіді вищестоящого органу та подальше звернення до суду 25.06.2024), мали місце поза 10-денним строком.

Суд першої інстанції визнав такими, що не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що подання скарги до вищого органу та очікування відповіді можуть вважатися поважними причинами пропуску строку на оскарження, оскільки це нібито узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, відображеним у справі №210/3915/17. Так у вказаній постанові Верховний Суд, скасовуючи ухвали суду першої та апеляційної інстанції, зазначив про те, що суди попередніх інстанцій не з`ясували, не дослідили і не встановили фактичних обставин, за яких позивач своєчасно не реалізував своє право на звернення до суду з даним позовом, і не надали їм належної оцінки. У цій частині доводи позивача трактуються на його суб`єктивному розумінні змісту судового рішення касаційного суду.

Посилання на те, що отримана позивачем копія спірної постанови була нечитабельною, тому він оскаржив її у вищестоящий орган з тим, щоб встановити хто саме склав відносно нього постанову і дії якого саме відомства треба буде оскаржувати в суді є неспроможними, оскільки зміст долученої позивачем копії постанови з належної чіткістю дозволяє ідентифікувати, що оспорювана постанова складена працівником внутрішньої безпеки.

Неприйнятними є доводи позивача про те, що працівники поліції ввели його в оману, повідомляючи йому про те, що постанова буде скасована, оскільки такі обставини нічим не підтверджуються та не мають правового характеру, позаяк будь-які сторонні коментарі чи консультації поза процедурою адміністративного оскарження не мають офіційного характеру.

Посилання на те, що первісне оскарження до вищестоящого органу відбулося у межах передбаченого законом строку є несуттєвим, оскільки предметом судового дослідження є поважність причин пропуску строку звернення до суду а не до інших установ.

З аналогічних мотивів суд відхиляє аргумент позивача про те, що звернення до суду відбулося упродовж розумного строку після отримання рішення вищестоящого органу, без невиправданих затримок і зволікань.

Твердження про те, що позивачем продемонстровано намір реалізації права на звернення до суду є непереконливими, оскільки наявність такого наміру не знімає обов`язку звертатися до суду вчасно, тобто без пропуску процесуального строку, як і не звільняє від обов`язку підтвердити поважність причин пропуску строку саме об`єктивними обставинами.

Суд першої інстанції також відхилив доводи про те, що позивач не являється суб`єктом адміністративного правопорушення за статтею 127-3 КУпАП, оскільки вони стосуються розгляду справи по суті, а не поважності причин пропуску строку звернення до суду. Також слід відхилити й посилання позивача на те, що дії працівників поліції є незаконним, а також, що такі дії призвели до блокування банківських карток, внаслідок чого позивач позбавлений можливості нормально проживати та утримувати свою сім`ю, оскільки, законність дій працівників поліції під час вирішення питання про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду не досліджується.

Аналогічним чином не впливають на поновлення строку звернення до суду й обставини щодо блокування банківських карток та наслідків такого блокування, а тому ці обставини не потребують детального аналізу та спростування, оскільки є недоречними.

Таким чином, суд, враховуючи характер поведінки позивача, відсутність істотних перешкод у своєчасному зверненні до суду з відповідним позовом, тривалість пропущеного строку, дійшов висновку, що останній не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом.

Зважаючи на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, а наведені ним причини пропуску цього строку не дають підстав для визнання їх поважними та, відповідно, поновлення строку звернення до суду, відтак суд дійшов висновку про відмову у поновлені такому строку на звернення до суду та залишення позов без розгляду.

Розглядаючи апеляційну скаргу по суті, суд апеляційної інстанції керується таким.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч. 3 ст. 123 КАС України).

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч. 4 ст. 123 КАС України).

Пунктом 8 ч. 1 ст. 240 КАС України встановлено, що суд ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 КАС України.

Частиною 2 ст. 286 КАС України передбачено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) у справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Отже, під час вирішення питання про пропуск строку звернення з позовом до суду щодо оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані не в автоматичному режимі, підлягає з`ясуванню дата отримання цієї постанови.

Слід зазначити, що події, які досліджуються у межах цієї справи відбулися 17.05.2024 о 09:35 год та тоді складено спірну постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі стосовно ОСОБА_1 щодо вчинення ним правопорушення передбаченого п. 30.3 «к» Правил дорожнього руху України, а також були відсутні зовнішні дзеркала заднього виду для спеціаліста, чим порушено п. 2.84 Правил дорожнього руху України та ст. 15 Закону України «Про дорожній рух».

До суду із цим позовом позивач звернувся 25.06.2024, тобто з порушенням строку встановленого ст. 286 КАС України.

Ухвалою від 02.07.2024 цю позовну заяву залишено без руху, у тому числі, через наявність недоліку щодо наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом.

Позивач подав суду нову редакцію позовної заяви та просив поновити строк для звернення до суду. Відповідне клопотання мотивував тим, що після отримання копії постанови, він одразу звернувся до керівництва організації у якій працює, оскільки транспортний засіб належить організації, а порушення стосуються обладнання транспортного засобу, на якому він проводив заняття. Керівництво сказало звернутися на гарячу лінію Департаменту патрульної поліції, а не до суду.

В той же день, 17.05.2024 позивач подав заяву на оскарження постанови на гарячу лінію і 20.05.2024 доповнив її, на що має відповідні листи-відпоіді. Згідно відповіді ДВБ НПУ №7973-2024 від 07.06.2024 підстави для скасування оскаржуваної постанови відсутні. Відповідь від ДВБ йому надійшла не рекомендованим, а звичайним листом 21.06.2024. Оскільки це була п`ятниця, звернувся до суду 25.06.2024.

Стверджує, що тільки 21.06.2024 після одержання вказаної відмови він зрозумів, що його права порушені.

Тобто, у даному випадку позивач на нечіткість постанови і її незрозумілий зміст не покликався.

Ухвалою від 19.09.2024 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

При цьому висновків щодо визнання поважними відповідних причин пропуску строку звернення до суду не зазначено.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 11.11.2024 цю справу передано для розгляду судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Данко В.Й.

Ухвалою від 14.11.2024 суддя Данко В.Й. прийняв цю справу до свого провадження та продовжив її розгляд.

13.01.2025 від Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України надійшла заява про залишення позову без розгляду, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду із цим позовом.

Ухвалою від 14.01.2025 цю позовну заяву залишено без руху, у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду відмовлено.

22.01.2025 позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду, яка мотивована таким:

-позивач у встановлений законодавством строк скористався правом подати скаргу в порядку відомчого контролю, а після отримання відмови у розгляді вказаної скарги в межах передбаченого статтею 289 КУпАП десятиденного строку звернувся з позовом до суду;

-подання скарги до вищого органу та очікування відповіді можуть вважатися поважними причинами пропуску строку на оскарження. Такий висновок зробив Верховний Суд у справі №210/3915/17;

-отримана позивачем копія спірної постанови була нечитабельною, тому він оскаржив її у вищестоящий орган з тим, щоб встановити хто саме склав відносно нього постанову і дії якого саме відомства треба буде оскаржувати в суді;

-працівники поліції ввели позивача в оману, що постанова буде скасована;

-про те, що його права порушені, позивач дізнався лише 21.06.2024, тобто після отримання спірної постанови;

-не звернення до суду не залежало від волі позивача;

-первісне оскарження до вищестоящого органу відбулося у межах передбаченого законом строку;

-звернення до суду відбулося упродовж розумного строку після отримання рішення вищестоящого органу, без невиправданих затримок і зволікань;

-позивачем продемонстровано намір реалізації права на звернення до суду;

-позивач став жертвою свавілля, оскільки він не являється суб`єктом адміністративного правопорушення, внаслідок неправомірних дій працівників поліції заблоковано банківські картки, позивач позбавлений можливості нормально проживати та утримувати свою сім`ю.

Надаючи оцінку заяві позивача про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Спірні правовідносини склались з приводу скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення. На стадії касаційного провадження спірним є питання дотримання строку звернення до суду з цим позовом.

Статтею 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною третьою вказаної статті визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Згідно частини другої статті 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 288 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено: постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Приписами статті 289 КУпАП передбачено, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Частинами першою-другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Таким чином, адміністративний суд зобов`язаний в кожному випадку з`ясувати чи дотримано особою (позивачем) строк звернення до адміністративного суду із відповідним позовом, чи є поважними підстави пропуску цього строку.

Поважними причинами пропуску процесуального строку можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.

Отже, строк може бути пропущений виключно з поважних причин.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Вирішальним у визначенні строків звернення до адміністративного суду є встановлення фактів, коли та за яких обставин позивач дізнався про порушення своїх прав та зміг вчинити дії, направлені на їх відновлення.

Звернення до суду з позовом є способом реалізації права на захист порушених прав і свобод особи, які така особа вважає порушеними у зв`язку з виникненням певних обставин, що впливають на її права. Отже, початок перебігу строку звернення до суду пов`язується саме з виникненням оспорюваних правовідносин, тобто предметом позовних вимог, та часом коли особа дізналася або повинна була дізнатися про такі обставини, адже наслідки для особи настають незалежно від підстав, за яких прийнято оскаржуваний акт індивідуальної дії, а з моменту прийняття такого рішення.

Звернення до суду за межами строків, визначених у статі 122 КАС України, є підставою для повернення (залишення без розгляду) позовної заяви, якщо суд не дійде висновку, що вказаний строк позивачем був пропущений з поважних причин.

Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту в судовому порядку.

У цій категорії справ законодавець визначив строк в десять днів достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Так, за змістом оскаржуваної постанови позивач ознайомився безпосередньо в день відповідної події 17.05.2024, про що проставив свій особистий підпис.

Цей факт свідчить про обізнаність позивача з підставами притягнення його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу саме з постанови від 17.05.2024 та дозволяло повноцінно реалізувати право на звернення з відповідним позовом до суду у межах строку встановленого законодавством.

Щодо оскарження постанови, як стверджує позивач, в порядку відомчого контролю, а після отримання відмови у розгляді відповідної скарги звернення до суду в межах строку, передбаченого ст. 289 КУпАП десятиденного строку до суду, апеляційний суд зауважує таке.

Слід звернути увагу, що до моменту подання заяви від 22.01.2025, позивач ні у тексті позовної заяви, ні у поясненнях від 14.01.2025 не покликався як на підставу для оскарження цієї постанови до органу вищого рівня саме на нечитабельність постанови, а стверджував про те, що так йому порадило керівництво установи Ужгородський міський об`єднаний учбово-спортивний центр товариства сприяння оборони України, оскільки транспортний засіб належить даній організації. Такі доводи продубльовано в апеляційній скарзі.

В контексті спірних правовідносин зазначає, що відповідно до положення пункту 3 частини першої статті 288 КУпАП постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Верховним Судом неодноразово надавалася оцінка поважності причин пропуску строку звернення позивачами до суду, встановленого статтею 288 КУпАП, в обґрунтування поновлення якого останні вказували на досудове врегулювання спору шляхом звернення зі скаргою на постанову про адміністративне правопорушення до відповідного органу.

Зокрема така позиція Верховного Суду щодо вказаного питання, викладена у постановах від 11 грудня 2018 року у справі № 463/1221/17, від 05 березня 2020 року у справі № 127/7446/19 та від 07 грудня 2020 року у справі № 522/14986/19 від 26 січня 2021 року у справі № 757/48987/18-а, від 16 лютого 2023 року у справі № 697/1044/22., від 24 жовтня 2024 року у справі №127/37459/23.

Так, у вищенаведених постановах Судом зазначено, що вказаною нормою передбачено право вибору особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, порядку оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення.

При цьому, звернення особи до відповідного органу зі скаргою на постанову по справі про адміністративне правопорушення не є досудовим вирішенням спору, а є альтернативним способом захисту своїх прав.

Ураховуючи наведену позицію Верховного Суду звернення зі скаргою до відповідного органу не є поважною причиною пропуску строку на звернення до суду із позовом про визнання протиправною постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновки Верховного Суду у справі №210/3915/17 не підлягають врахуванню у цій справі, оскільки скасовуючи ухвали суду першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив про те, що суди попередніх інстанцій не з`ясували, не дослідили і не встановили фактичних обставин, за яких позивач своєчасно не реалізував своє право на звернення до суду з даним позовом, і не надали їм належної оцінки.

Колегія суддів зазначає, що при пропуску строку звернення до суду такий строк може бути поновлений лише за наявності поважних причин. При цьому, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були, чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Суд першої інстанції вірно висновував, що право особи на поновлення строку на оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення не заперечується, однак обґрунтування наведених позивачем обставин, зокрема існування підпису позивача на оскаржуваній постанові щодо ознайомлення з правами, порядку її оскарження, її отримання, в контексті з пропуском строку мають бути послідовними та відображати реальні обставини.

Суд першої інстанції надав вірну оцінку доводам позивача щодо нечитабельості спірної постанови; введення позивача в оману працівниками поліції про те, що спірна постанова буде скасованою; а також того, що звернення до суду відбулося упродовж розумного строку після отримання рішення вищестоящого органу, без невиправданих затримок і зволікань, та визнав такі безпідставними.

Апеляційний суд звертає увагу позивачу на те, що намір реалізації права на звернення до суду не знімає обов`язку звертатися до суду вчасно, тобто без пропуску процесуального строку, як і не звільняє від обов`язку підтвердити поважність причин пропуску строку саме об`єктивними обставинами.

Слід зазначити, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Таким чином, дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує усіх учасників цих правовідносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій та сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Доказів, які б підтверджували наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду матеріали справи не містять.

За таких обставин, не доведення суду обставин об`єктивно непереборних, які не залежали від волевиявлення позивача і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення позивачем процесуальної дії, унеможливлює поновлення судом такого процесуального строку.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що позивач в апеляційній скарзі не вказав інших причин поважності пропуску строку звернення до суду.

За встановлених фактичних обставин та враховуючи наведені вище правові норми у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення позову без розгляду, оскільки така подана з пропуском строку, встановленого ст. 286 КАС України, і поважних причин пропуску строку позивач не навів.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що відповідно до приписів п.п. 7, 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо: провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статей 160, 161, 172 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом; з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Тобто, якщо після відкриття провадження у справі, судом з`ясовано, що позов подано з пропуском строку звернення до суду, він залишає позов без розгляду.

Крім того, суд першої інстанції забезпечив повною мірою дотримання прав позивача, оскільки відповідно до ухвали від 14.01.2025 залишив таку позовну заяву без руху та надав позивачу можливість надати суду заяву про поновлення строку зверненя до суду із позовом із наведенням поважних причин його пропуску.

Отже, апеляційним судом не встановлено допущення судом першої інстанції процесуальних порушень, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Також апеляційний суд зважає на покликання позивача щодо протиправності винесеної постанови. Однак оцінку такій може бути надано такій лише при розгляді справи по суті, а не при вирішенні процесуальних питань, зокрема, щодо пропуску строку звернення до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 316 КАС України)

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 31 січня 2025 року у справі №308/10809/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді С. М. Кузьмич
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 10.04.25