Справа № 278/4025/24
Суддя: Дубовік О. М.
Дата ухвалення: 2025-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 278/4025/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2025 року м. Житомир

Суддя Житомирського районного суду Житомирської області Дубовік О. М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Соломонюк С. А., до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про притягнення до адміністративної відповідальності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через свого уповноваженого представника, звернувся до суду з вище вказаним адміністративним позовом, у якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову № 433 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, прийняту 22.06.2024 року стосовно ОСОБА_1 ;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 605,60 грн та на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 22.06.2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно ОСОБА_1 прийнята постанова № 433 за справою про адміністративне правопорушення за частиною 3 ст. 210-1 КУпАП.

Зазначеною постановою встановлено, що ОСОБА_1 16.05.2024 року отримав повістку з вимогою прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 17.05.2024 року для уточнення військово-облікових даних та проходження ВЛК, а також для визначення його призначення на особливий період.

ОСОБА_1 17.05.2024 року за викликом не з`явився, про наявність поважних причин, які б заважали вчасно прибути, не повідомив та підтверджуючих документів не надав, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

В результаті чого ІНФОРМАЦІЯ_3 направлено звернення до Житомирського РУ ГУНП в Житомирській області з проханням провести розшук та доставити до ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 для складання протоколу про адміністративне правопорушення.

22.06.2024 року ОСОБА_1 був доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_2 для складання постанови за справою про адміністративне правопорушення відповідно до чинного законодавства України.

Так, оскаржуваною постановою ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та на нього накладений штраф у розмірі 17000,00 грн, тобто в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В той же час, на момент скоєння адміністративного правопорушення ОСОБА_1 , тобто 17.05.2024 року, відповідальність за такі правопорушення тягнула за собою накладення штрафу на громадян від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумі доходів громадян і на посадових осіб - від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Також, позивачем вказано, що 17.05.2024 року він з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 , повідомив, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на що отримав відповідь від працівника ІНФОРМАЦІЯ_2 про необхідність звернення до ІНФОРМАЦІЯ_4 для оформлення відстрочки. В той же день він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 , оновив облікові дані та був направлений на ВЛК, яке пройшов 29.05.2024 року.

Відтак, ОСОБА_1 змушений звертатися до суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання постанови № 433 за справою про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП протиправною та її скасування.

Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін; зобов`язано відповідача надати належним чином завірені копії всіх матеріалів по адміністративному правопорушенню, вчиненого за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, розгляд справи якого відбувся відносно ОСОБА_1 (а.с. 23-24).

31.07.2024 року від представника ІНФОРМАЦІЯ_2 на виконання вимог ухвали надійшли витребувані матеріали (а.с.27-33) разом із заявою про залишення позову без розгляду, обґрунтовуючи це пропущенням строку звернення до суду позивачем (а.с.25-26).

Витребувані матеріали містять документи, щодо не можуть братись судом до уваги, оскільки стосуються не оскаржуваної постанови (а.с.27, 31-32).

У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 10.09.2024 року, представник відповідача позовні вимоги не визнає, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Щодо витрат на правничу допомогу зазначає, що ніхто не позбавляв можливості позивача і ніщо не перешкоджало позивачеві скористатися безоплатною правничою допомогою відповідно до законодавства. Також, позивача ніхто не змушував користуватись платною правничою допомогою.

Відтак просить у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі (а.с. 38-41).

Водночас, по змісту відзиву, представник відповідача зазначає номер постанови «№430», в той час як з копії оскаржуваної постанови вбачається, що вона «№430».

Доказів відправки відзиву та доданих до нього документів стороні позивача, представником відповідача не надано.

Разом з тим, представником відповідача до відзиву долучено квитанцію № 1657023 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету Користувача ЄСІТС (а.с. 50).

Однак, суд не бере до уваги зазначений доказ відправки, оскільки відправником документів є представник відповідача; отримувачем таких документів є ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно з ч. 5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (в тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

16.05.2024 року ОСОБА_1 отримав повістку з вимогою прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 17.05.2024 року на 09:00 год за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10), про отримання даної повістки розписався особисто (а.с.28). В позовній заяві також не заперечує факт отримання повістки.

04.06.2024 року за вих. № 6349 ІНФОРМАЦІЯ_3 направив звернення до ГУНП в Житомирській області щодо доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_2 громадянина ОСОБА_1 , для складення протоколу про адміністративні правопорушення (а.с. 29).

22.06.2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 було прийнято постанову по справі про адміністративне правопорушення № 433, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП (а.с. 8-9).

У постанові зазначено, що 16.05.2024 року гр. ОСОБА_1 , 1987 року народження, отримав повістку з вимогою прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 17.05.2024 року на 09:00 год для уточнення військово-облікових даних та проходження ВЛК, а також для визначення його призначення на особливий період. У свою чергу, громадянин ОСОБА_1 виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 проігнорував, у визначений термін не з`явився, про наявність поважних причин, які б заважали вчасно прибути не повідомив та підтверджуючих документів не надав. В результаті чого ІНФОРМАЦІЯ_3 04.06.2024 року було направлено звернення до Житомирського РУ ГУНП в Житомирській області з проханням провести розшук та доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_2 гр. ОСОБА_1 для складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Так 22.06.2024 року гр. ОСОБА_1 представниками ЖРУП ГУНП в Житомирській області було доставлено до мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 , для прийняття рішення відповідно до чинного законодавства.

Виходячи з вищевикладеного, гр. ОСОБА_1 порушив вимоги законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період, чим вчинив правопорушення передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Зазначеною постановою № 433 на ОСОБА_1 накладено штраф у сумі 17000,00 грн; копію постанови позивач отримав під підпис 22.06.2024 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, що також передбачено ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про оборону України" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

За змістом ст. 210-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію та унормована відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період.

За змістом оскаржуваної постанови кваліфікуючою ознакою вчиненого адміністративного правопорушення є порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період, а саме - за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Згідно із абзацом одинадцятим статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Верховний Суд у листі від 13.07.2018 р. № 60-1543/0/2-18 повідомив, що особливий період діє в Україні з 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію".

Тобто, на дату винесення оскаржуваної постанови в Україні діяв особливий період.

Згідно ч.1 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до ч.2 ст. 26 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" посадові особи, винні в порушенні законів України та інших нормативно-правових актів з питань мобілізаційної підготовки та мобілізації, а також громадяни за невиконання своїх обов`язків щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації несуть відповідальність згідно із законом.

Відповідно до п.1 пп.2 Додатку №2 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487 призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях) районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, для взяття на військовий облік та визначення призначення на особливий період, оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори військовозобов`язаних та резервістів.

Адміністративне правопорушення ОСОБА_1 було скоєне 17.05.2024 року, на час якого відповідальність за таке правопорушення передбачалась частиною 2 статті 210-1 КУпАП та тягнула за собою накладення штрафу на громадян від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. (КУпАП в редакції від 14.10.2023 року).

Задля удосконалення положень законодавства, якими встановлена відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, Законом України «Про внесення змін до кодексу України про адміністративні правопорушення щодо удосконалення відповідальності за порушення правил військового обліку та законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3696-IX від 09.05.2024 року внесені зміни в статтю 210-1 КУпАП та посилена відповідальність за скоєння передбачених адміністративних правопорушень.

Зазначений Закон набрав чинності 19.05.2024 року, тобто після скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.

Основним Законом України є Конституція України.

Стаття 58 Конституції України встановлює, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно якої закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-3п).

У рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-3 Конституційний Суд України також надав роз`яснення стосовно порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього.

Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній».

Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення.

На підставі аналізу наведених вище рішень Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно-правового акта у часі, доцільно зробити висновок, що під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення спірних правовідносин.

Принцип незворотності дії в часі нормативно-правових актів також знайшов своє закріплення і в ст. 7 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 1950 року, відповідно до якої нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом. Також не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення. Ця стаття не е перешкодою для судового розгляду, а також для покарання будь-якої особи за будь-яку дію чи бездіяльність, яка на час її вчинення становила кримінальне правопорушення відповідно до загальних принципів права, визнаних цивілізованими націями.

Виходячи із суті ст. 7 згаданої Конвенції, дія принципу незворотності дії закону в часі знаходяться в площині кримінального права.

Однак, Європейський суд з прав людини у своїй практиці все ж застосовує широкий підхід до дії принципу незворотності дії закону в часі шляхом більш широкого розуміння захисту прав і свобод людини та застосування принципу верховенства права, не обмежуючись кримінально-правовим підходом до дії принципу незворотності дії закону в часі, а розширюючи дію цього принципу в галузевому розрізі права. Досить часто такому широкому підходу може слугувати й тлумачення Судом гарантованих Конвенцією прав і свобод людини через застосування принципу предмету та мети Конвенції.

Метою Конвенції, як вказується в численних рішеннях ЄСПЛ, є захист індивідуальних прав людини, а також розвиток ідеалів та цінностей демократичного суспільства. Крім того, часто Суд у своїх рішеннях посилається не лише на предмет і мету Конвенції, а застосовує для підсилення своєї позиції також слова її Преамбули про верховенство права у відповідності із Статутом Ради Європи.

Таким чином, ІНФОРМАЦІЯ_3 при прийняти постанови № 433 за справою про адміністративне правопорушення за частиною 3 ст. 210-1 КУпАП невірно застосовані норми права з огляду на неможливість зворотної дії у часі.

Водночас, судом не може бути прийнято до уваги доводи позивача про звернення до ІНФОРМАЦІЯ_4 в день, коли він повинен був з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_2 за отриманою повісткою, оскільки доказів прибуття позивача до ІНФОРМАЦІЯ_2 17.05.2024 о 9:00 матеріали справи не містять, що свідчить про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП (в редакції від 14.10.2023 року).

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що під час складання постанови, позивач не оспорював допущене порушення шляхом надання підтверджуючих документів, які б свідчили про відсутність у його діях складу адміністративного правопорушення. Навпаки, у позовній заяві він посилається на те, що не розуміє присутність свідків при підписанні даної постанови, так як не відмовлявся від її підпису.

Суд також не бере до уваги наявність документів про проходження ВЛК від 29.05.2025 року (а.с.13) та документів, що підтверджують, що ОСОБА_1 є опікуном дитини, яка позбавлена батьківського піклування (а.с.14-15), оскільки вони не є такими, що спростовують вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП (в редакції від 14.10.2023 року), а саме - неявки до ІНФОРМАЦІЯ_2 за повісткою.

Суд наголошує, що вручити повістку можуть як особі, яка знята, заброньована, так і виключена з військового обліку, оскільки при врученні повістки уповноважені особи не встановлюють наявність або відсутність факту відстрочки від призову, цими питаннями займається безпосередньо призовна комісія. А відтак ОСОБА_1 зобов`язаний був з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_2 у встановлений час та дату.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Водночас, позивач, всупереч вимогам ст. ст. 77, 78 КАС України, не надав суду жодного доказу на підтвердження доводів, викладених ним в позовній заяві. Сам по собі обов`язок відповідача довести правомірність свого рішення не звільняє позивача від обов`язку надати суду докази в обґрунтування власних доводів.

Згідно із ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та зроблені судом висновки стосовно суті спору та заявлених вимог, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а саме: суд вважає за необхідне змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, стягнувши з ОСОБА_1 3400,00 грн, тобто в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч. 2 ст. 210-1 КУпАП України).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, останнім суду не надано доказів понесення витрат на сплату судового збору, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь держави 302,80 грн.

Питання розподілу судових витрат на правничу допомогу судом буде вирішено після надання учасниками процесу відповідних доказів, про що було заявлено у позовній заяві, відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст.7, 251,283 КУпАП, ст. ст. 42, 43, 77, 139, 242-246, 269, 286 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Соломонюк С. А., до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, - задовольнити частково.

Змінити захід стягнення, накладений на ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП України, згідно з постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_3 № 433 від 22.06.2024 року у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн, на штраф у розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь держави 302,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Суддя О. М. Дубовік