Справа № 522/8807/24
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2025-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/8807/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_2 з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 28.05.2024 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни позивача та заборону в`їзду на територію України позивачу на 3 роки до 27.05.2027 року.

Зазначений позов надійшов до Приморського районного суду м. Одеси, однак враховуючи те, що одна з позовних вимог, зокрема, про визнання протиправним та скасування рішення про заборону позивачу в`їзду в Україну строком на 3 роки підсудна Одеському окружному адміністративному суду, справа №522/8807/24 передана на розгляд за підсудністю до Одеського окружного адміністративного суду.

Ця справа прийнята до свого провадження суддею Одеського окружного адміністративного суду Свидою Л.І., по ній відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 262 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу - відповіді на відзив.

Позов обґрунтований позивачем тим, що він в 2020 році приїхав на навчання в Україну, йому в 2020 році видано посвідку на тимчасове проживання в Україні, яка діє до 01.09.2024 року, він має зареєстроване місце проживання в Україні, його дружина вагітна та має народити дитину, позивач в травні 2024 року звернувся до відповідача для продовження посвідки на тимчасове проживання, однак йому було повідомлено про скасування цієї посвідки, його притягнуто до відповідальності за порушення правил перебування іноземців в Україні, штраф сплачений добровільно та щодо позивача прийняті безпідставні рішення про примусове повернення до країни походження та заборону йому в`їзду в Україну терміном на 3 роки. Позивач зазначає, що його примусове повернення до країни громадянської належності несе загрозу його життю, свободі, тощо, оскільки чоловікам Туркменістану заборонено покидати країну до 40 років та при поверненні до Туркменістану він може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за одруження з громадянкою іншої держави. Крім того, позивач зазначає, що він буде розлучений з дружиною та майбутньою дитиною. При цьому, позивач наполягає на тому, що його посвідка на тимчасове проживання діє на період військового стану та протягом 30 днів після його скасування.

Відзив обґрунтований відповідачем тим, що позивачу правомірно скасовано посвідку на тимчасове проживання в Україні, оскільки обставини які надавали йому право на тимчасове проживання в Україні (навчання) відпали, про що навчальним закладом було повідомлена органи міграційної служби та позивач перебуває в Україні незаконно. При цьому позивач не вчиняв будь-яких дій щодо легалізації свого перебування в Україні та має статус нелегального мігранта, не звертався до органів міграційної служби щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі якщо йому загрожує небезпека в країні походження. Таким чином правомірним є рішення про примусове повернення позивача до країни походження. Крім того, примусове повернення може супроводжуватися забороною в`їзду на територію України як превентивним заходом за наявності загрози порушення громадського порядку, тощо, а тому це рішення є також правомірним та не підлягає скасуванню.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Наказом Національної металургійної академії України від 26.10.2020 року №685-с ОСОБА_1 зараховано студентом 1 курсу денної форми навчання за спеціальністю «екологія» для здобуття ступеня «бакалавр» з терміном навчання до 01.09.2024 року.

В зв`язку із цим, Національна металургійна академія України клопотала перед органами міграційної служби щодо оформлення позивачу посвідки на тимчасове проживання в Україні терміном до 01.09.2024 року. В клопотанні зазначено, що академія зобов`язується подати клопотання про скасування тимчасової посвідки на проживання в разі дострокового розірвання чи припинення контракту та відрахування позивача протягом 10 днів з дня підписання відповідного наказу.

ОСОБА_2 є громадянином Туркменістану, якому 20.11.2020 року оформлено посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 строком дії до 01.09.2024 року в зв`язку з навчанням.

Однак, наказом від 11.04.2024 року №316ст Українського державного університету науки і технологій завершений період здобуття освіти позивача з 15.04.2024 року.

Враховуючи зазначені обставини, Український державний університет науки і технологій звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з листом від 18.04.2024 року №19/37-13/1, в якому зазначив, що позивачу, який прибув на територію України 15.10.2020 року за навчальною візою, оформлена посвідка на тимчасове проживання з терміном дії до 01.09.2024 року, однак на підставі наказу від 11.04.2024 року №316ст, він завершив здобуття освіти, а тому доцільним є скасувати цю посвідку, оформлену позивачу.

Враховуючи зазначені обставини, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області рішенням від 22.04.2024 року №3732 ОСОБА_3 скасована посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , про що направлено повідомлення позивачу та до Українського державного університету науки і технологій.

В подальшому, працівниками Головного управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 28.05.2024 року виявлено позивача, якому скасована посвідка на тимчасове проживання в Україні та який перебуває на території України незаконно та притягнуто його до адміністративної відповідальності за перевищення встановлено строку перебування в Україні (штраф ним сплачений), а також вилучено посвідку на тимчасове проживання.

В своїх поясненнях від 28.05.2024 року позивач зазначив, що був документований посвідкою на тимчасове проживання, яка скасована, зазначив, що знає про те, що знаходиться в статусі нелегального мігранта та планує залишити територію України до 26.06.2024 року.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 28.05.2024 року прийнято рішення №015765 про примусове повернення до країни походження або третьої країни позивача, з яким він ознайомився 28.05.2024 року та зобов`язався не пізніше 26.06.2024 року залишити територію України.

Крім того, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення №134 від 28.05.2024 року про заборону позивачу в`їзду в Україну на 3 роки, в зв`язку з тим, що вказана особа на території України перебуває незаконно, а тому відсутня реєстрація та достовірні відомості про її місце перебування, що ускладнює пошук особи правоохоронними органами у разі вчинення нею правопорушення, в тому числі кримінального, чим порушуються права і законні інтереси громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Позивач не погодився з правомірністю рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки, а тому звернувся до суду з цим позовом про їх скасування.

Відповідно до п. 1, 4, 7 «Положення про Державну міграційну службу України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №360, Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

ДМС відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, приймає рішення про продовження строку перебування, про відмову в продовженні строку перебування, про скасування продовження строку перебування та про скорочення строку перебування, а також продовжує строк тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства на території України; приймає рішення про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства в країну походження або третю країну, про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства з України, рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, про реадмісію, про заборону в`їзду іноземцям та особам без громадянства в Україну, здійснює заходи, пов`язані з примусовим поверненням/видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Таким чином, територіальні органи Державної міграційної служби України наділені повноваженнями щодо прийняття рішень про примусове повернення до країни походження іноземців та заборону їм в`їзду на територію України.

Відповідно до ст. ст. 19, 26 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються ти ми самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до п. 1, 4, 63, 68 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322, посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання, посвідка видається на період навчання, який визначається наказом закладу освіти про встановлення періодів навчання для іноземних студентів.

Посвідка скасовується ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі, зокрема, якщо з`ясується, що в іноземця або особи без громадянства припинилися підстави для перебування на території України.

Іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, повинні здати посвідку, зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання копії такого рішення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання в зв`язку із проходженням навчання за клопотанням вищого навчального закладу та оскільки відповідно до наказу від 11.04.2024 року №316ст Українського державного університету науки і технологій він закінчив навчання з 15.04.2024 року, у позивача відпали підстави, за яких йому посвідка на тимчасове проживання була видана, а тому Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області 22.04.2024 року, відповідно до положень Порядку №322, прийнято рішення про її скасування.

Суд звертає увагу, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування посвідки на тимчасове проживання позивачем не оскаржене, не скасоване є діючим та в цій справі позивач не заявляє позовних вимог про його скасування.

Відповідно до положень п. 7, 10, 14, 18 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, або якщо строк їх тимчасового проживання на території України продовжено в установленому порядку, якщо інше не встановлено законом.

Посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Нелегальний мігрант, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 4, п. 4 ч. 1 ст. 5-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.

Строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства становить, зокрема, період навчання, який зазначається в документі, що підтверджує факт навчання в Україні.

Відповідно до п. 2 «Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2021 року №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи у разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено законодавством та міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 25, ч. 1, 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну.

Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

При цьому, положеннями ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Суд звертає увагу, що з моменту скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні 22.04.2024 року позивач втратив підстави для подальшого перебування в Україні, перебуває на території України незаконно, не виїхав з України добровільно, а тому він є нелегальним мігрантом.

При цьому, позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності за перевищення встановлено строку перебування в Україні, штраф ним сплачений в добровільному порядку та він в своїх поясненнях від 28.05.2024 року не заперечував що перебуває в Україні незаконно, але зазначив що планує залишити територію України до 26.06.2024 року.

При цьому, позивач на вчиняв будь-яких дій щодо легалізації свого статусу в Україні, не подавав будь-яких заяв щодо наявності у нього інших підстав для перебування в Україні, не подавав заяв про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, тощо, в разі якщо йому загрожує небезпека в країні походження.

Відповідно до положень Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець може бути примусово повернутий в країну походження або третю країну, якщо його дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за відповідним рішенням міграційних органів, а оскільки позивач перебуває на території України незаконно, за що притягнутий до відповідальності, добровільно не залишив територію України, у відповідача були всі підстави для прийняття рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни.

Обмеження на примусове повернення до країни походження передбачені ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в разі, якщо іноземцю загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, або смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, тощо, однак суд звертає увагу, що позивач при наданні пояснень про такі обставини не зазначав, погодився на добровільне залишення території України та наведені обставини можуть бути підставою для звернення із заявою про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, якої позивач до міграційних органів не подавав.

Щодо доводів позивача про те, що позивачу не роз`яснено право на оскарження рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання, не з`ясування сімейного стану позивача, про те, що йому загрожує небезпека в зв`язку із одруженням з громадянкою України та порушення прав позивача на виїзд в Туркменістані, тощо, суд ці доводи не приймає до уваги, оскільки станом на час розгляду цієї справи будь-яких доказів оскарження рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання позивачем до суду не надано, а сімейний стан та небезпека в країні походження є окремими підставами для звернення позивача до міграційних органів для легалізації свого перебування в Україні.

Щодо тверджень позивача про те, що посвідка на тимчасове проживання є діючою в умовах військового стану відповідно до постанови Кабінету міністрів України №1202 від 21.10.2022 року, суд їх не приймає до уваги, оскільки посвідка на тимчасове проживання оформлена позивачу в зв`язку із навчанням, яке він закінчив та з цих підстав посвідка скасована рішенням міграційних органів, яке позивачем не оскаржене та є діючим.

Таким чином, рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 28.05.2024 року про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни є обґрунтованим, правомірним та таким, що скасуванню не підлягає.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення про заборону позивачу в`їзду на територію України на 3 роки до 27.05.2027 року, суд вважає це рішення необґрунтованим, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема, в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, тощо.

Відповідно до п. 3, 6, 9, 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про національну безпеку України» громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз.

Загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про національну безпеку України» державна політика у сферах національної безпеки і оборони спрямована на захист: людини і громадянина - їхніх життя і гідності, конституційних прав і свобод, безпечних умов життєдіяльності; суспільства - його демократичних цінностей, добробуту та умов для сталого розвитку; держави - її конституційного ладу, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності; території, навколишнього природного середовища - від надзвичайних ситуацій.

До складу сектору безпеки і оборони входить, зокрема, Державна міграційна служба України.

Відповідач дійсно наділений повноваженнями при прийнятті рішення про примусове повернення іноземців до країни походження приймати рішення щодо заборони подальшого в`їзду в Україну строком на три роки в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю та якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області своє рішення №134 від 28.05.2024 року про заборону в`їзду в Україну позивачу обґрунтовує тим, що 28.05.2024 року відповідачем прийнято рішення про примусове повернення позивача до країни походження, він на території України перебуває незаконно, тому відсутні реєстрація та достовірні відомості про її місце перебування, що ускладнює пошук особи правоохоронними органами у разі вчинення нею правопорушення, в тому числі кримінального, чим порушуються права та законні інтереси громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

В відзиві на позовну заяву відповідач стверджує що є достатні підстави вважати, що перебування позивача на території України може призвести до систематичних порушень громадського порядку, конституційних прав громадян України.

Суд звертає увагу, що твердження відповідача про те, що є достатні підстави вважати, що перебування позивача на території України може призвести до систематичних порушень громадського порядку, конституційних прав громадян України є припущеннями міграційного органу та не підтверджуються жодними доказами, жодною інформацією, відповідач не наводить жодної обставини, які б свідчили про реальність таких тверджень відповідача.

Суд вважає, що порушення позивачем терміну перебування на території України та не залишення ним території України добровільно, при тому, що він одружений з громадянкою України та очікує на народження дитини, про що свідчать наявні в матеріалах справи свідоцтво про шлюб та довідка про вагітність, не можна розцінювати, як такі обставини, що загрожують національній безпеці України або громадському порядку. В даному випадку, заборона позивачу в`їзду в Україну не є необхідною для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

При цьому, враховуючи порушення позивачем порядку перебування на території Україні, відповідачем прийнято обґрунтоване рішення щодо примусового повернення позивача то країни походження, однак відповідно до положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» таке рішення може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки, а не є безумовною підставою для його прийняття і тільки в разі, якщо це необхідно в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю чи якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Будь-яких інших обставин відповідачем не наведено, а відсутня реєстрація та достовірні відомості про місце перебування позивача, що ускладнює пошук його правоохоронними органами у разі вчинення правопорушення, в тому числі кримінального, що зазначено в оскаржуваному рішенні про заборону в`їзду в Україну є взагалі посиланням на можливі наслідки перебування позивача на території України, є нічим не обґрунтовані припущення.

При цьому, у відповідності до положень ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України саме відповідач має довести правомірність свого рішення та наявність обґрунтованих підстав для його прийняття.

Верховний Суд у постанові від 15.12.2021 року у справі №1840/2970/18 висловив правову позицію, що суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами; несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

В даному випадку, суд вважає, що оскаржуване рішення про заборону позивачу в`їзду на територію України на 3 роки до 27.05.2027 року є не обґрунтованим, не вмотивованими, прийнятим без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, підстави для його прийняття відповідачем не доведені, воно не відповідає критеріям розсудливості, пропорційності, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані, відповідають вимогам законодавства та підлягають задоволенню в частині визнання протиправним та скасування рішення про заборону в`їзду на територію України позивачу на 3 роки до 27.05.2027 року, а в іншій частині позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 139, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) про визнання протиправними та скасування рішень Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 28.05.2024 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни позивача та заборону в`їзду на територію України позивачу на 3 роки до 27.05.2027 року задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про заборону в`їзду в Україну №134 від 28.05.2024 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Леонід СВИДА