Справа № 320/18854/23
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2025-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 року справа №320/18854/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області

про визнання протиправними та скасування постанов,

в с т а н о в и в:

І. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області(далі - відповідач 2), у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 28.03.2023 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком;

- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати стаж роботи ОСОБА_1 за періоди з 04.07.1991 по 16.04.1992; з 22.05.1993 по 27.10.1993 та з 29.10.1993 по 30.09.1995 до мого пенсійного страхового стажу;

- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати період військової служби ОСОБА_1 з 03.05.1981 року по 20.05.1983 до мого пенсійного страхового стажу;

- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з 17.03.2023 (дата досягнення пенсійного віку);

- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачену суму пенсії за період з 17.03.2023 по момент фактичного призначення пенсії.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що вважає рішення ГУПФ України Миколаївської області від 23.03.2023 №8 протиправним та таким, що має бути скасовано, у зв`язку з незарахуванням відповідачем періодів його роботи до його трудового стажу, що призвело до відмови у призначенні пенсії за віком.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.

ІІІ. Процесуальні дії суду у справі

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.06.2023 відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 досяг віку 60 років, який відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є пенсійним віком.

Відповідно до п.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи з 1 січня 2023 року, право на призначення пенсії за віком у 2023 році після досягнення 60 річного віку мають особи за наявності 30 років стажу.

Позивач маючи більше 30 років стажу звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, через Відділ обслуговування громадян № 2 із заявою про призначення пенсії від 15.03.2023.

За наслідком розгляду заяви позивача листом ГУПФ України в м. Києві від 28.03.2023 позивача повідомлено, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 23.03.2023 № 8 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком. У листі ГУПФ України в м. Києві від 28.03.2023 зазначено, що причиною відмови у призначенні пенсії є відсутність необхідного страхового стажу, визначеного п.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Необхідною кількістю стажу для виходу на пенсію за віком на момент досягнення позивачем 60 років було 30 років. Відповідачем зазначено, що страховий стаж позивача становить 29 років 11 місяців 29 днів. При цьому, відповідач 2 не зарахував до страхового стажу позивача такі періоди:

- проходження військової служби з 03.05.1981 по 20.05.1983, оскільки відсутня дата видачі військового квитка, військовий квиток або документи про проходження строкової військової служби не надано;

- роботу з 04.07.1991 по 16.04.1992, оскільки відсутня підстава внесення запису про звільнення;

- роботу з 22.05.1993 по 27.10.1993, оскільки відсутні підстави внесення запису про прийняття;

- роботу з 29.10.1993 по 30.09.1995, оскільки запис про звільнення не завірений підписом відповідальної особи та печаткою підприємства;

- роботи протягом січня 2023 року, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про сплату страхових внесків.

Вважаючи рішення ГУПФ України Миколаївської області від 23.03.2023 № 8 протиправним позивач звернувся з цим позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Загальні засади державного пенсійне забезпечення визначені в Законі України "Про пенсійне забезпечення", який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших передбачених джерел, визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон №1058).

Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

На підставі ст. 8 Закону громадяни України мають право на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Умови призначення пенсії за віком визначені у статті 26 Закону №1058.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону №1058 у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, за період роботи до 01 січня 2004 року (дата набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування") відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, страховий стаж підтверджується відповідно до Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637.

Відповідно до ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також військова служба та навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів.

VI. Оцінка суду

У спірних правовідносинах відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії за віком через відсутність у нього необхідного страхового стажу. Зокрема, відповідач не зарахував: період проходження військової служби з 03.05.1981 по 20.05.1983; роботу з 04.07.1991 по 16.04.1992; роботу з 22.05.1993 по 27.10.1993; роботу з 29.10.1993 по 30.09.1995; роботу протягом січня 2023 року. При цьому суд звертає увагу, що відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Стосовно вимог позивача про зарахування до страхового стажу періоду проходження військової служби з 03.05.1981 по 20.05.1983 суд зазначає таке.

У відповідності до статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. № 1788-ХІІ (із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» N 901-VIII від 23.12.2015), військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби, зараховується до трудового стажу. Період проходження строкової військової служби до 1 січня 2004 року, зараховується до страхового стажу на підставі військових квитків або довідок з військових комісаріатів. Після цієї дати, час військової служби враховується на підставі даних персоніфікованого обліку органів Пенсійного фонду України. Відповідальність за своєчасність надання звітності про нараховані та сплачені страхові внески покладено на страхувальника.

Відповідно до п. 8 ст. 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. N 1058-1V (із змінами, внесеними згідно із Законом України № 901 -VIII від 23.12.2015), особи, які проходять строкову військову службу у Збройних Силах України, Службі безпеки України, інших утворених відповідно до законів України військових формуваннях, а також службу в Національній поліції, є застрахованими особами. Страхувальниками для них є військові частини.

Судом встановлено, що на момент подання заяви про призначення пенсії за віком у позивача не зберігся військовий квиток, а також інші військово-облікові документи.

З метою отримання документу, який підтверджує факт проходження позивачем військової служби, останній звертався до Міністерства оборони України, із заявою у якій просив надати довідку про проходження військової служби солдатом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в лавах Радянської армії в період з 03.05.1981 року по 20.05.1983 рік. Відповіді на свою заяву отримано не було.

Разом із тим, згідно записів у трудовій книжці проходження позивачем служби в армії підтверджується записом в трудовій книжці НОМЕР_1 на сторінках 4-5: 03.05.1981 -20.05.1983 «Служба в Радянській армії», військовий квиток НОМЕР_2 .

У відповідності до положень ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.

Суд вважає, що оскільки запис про військову службу позивача в період з 03.05.1981 по 20.05.1983 зазначений у трудовій книжці, цей період має бути зарахований до трудового стажу позивача.

Відносно не зарахування періодів роботи позивача з 04.07.1991 по 16.04.1992, 22.05.1993 по 27.10.1993 та з 29.10.1993 по 30.09.1995 суд зазначає таке.

Відповідач 1 зазначає, що період роботи позивача з 04.07.1991 по 16.04.1992 не зарахований, оскільки відсутня підстава внесення запису про звільнення.

Період з 22.05.1993 по 27.10.1993 не зарахований, оскільки відсутні підстави внесення запису про прийняття на роботу.

Період з 29.10.1993 по 30.09.1995 не зарахований, оскільки запис про звільнення не завірений підписом відповідальної особи та печаткою підприємства.

Суд вважає, що відповідачем 2 неправомірно не зараховані вищезазначені періоди до страхового стажу позивача у зв`язку з наступним.

Поняття «страховий стаж» введено в дію з 1 січня 2004 року Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Таким чином, трудовий стаж, набутий фізичною особою до 1 січня 2004 року, враховується до страхового стажу на умовах раніше діючого законодавства.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.

Дослідивши записи в трудовій книжці судом встановлено, що у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 зазначено періоди роботи з 04.07.1991 по 10.04.1992, з 22.05.1993 по 27.10.1993 та з 29.10.1993 по 30.09.1995.

Також суд зазначає, що у п. 10 оглядового листа ВАСУ від 14.08.08 р. №1406/100/13-08 «Про практику застосування законодавства з питань пенсійного забезпечення (за результатами справ, розглянутих ВАСУ в касаційному порядку)» (зі змінами, унесеними згідно з листом ВАСУ від 18.09.08 р. № 1547/100/13-08) зазначено, що за наявності у працівника трудової книжки з унесеними належним чином записами, що підтверджують трудовий сгаж, підтвердження трудового стажу уточнюючими довідками не вимагається.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно п. 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Тобто, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Зазначена позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16.05.2019 по справі №428/4617/16-а, а також Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №234/13910/17 та від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17.

Згідно пункту 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України (далі - Інструкція № 58) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 року, у графі 2 трудової книжки записується « ІНФОРМАЦІЯ 2 ».

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу. У графі 3 пишеться: «Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво» із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. . Переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийняття на роботу (пункт 2.14 Інструкції №58).

Якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: «Підприємство таке-то з такого-то числа переіменоване на таке-то», а у графі проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер (пункт 2.15 Інструкції №58).

Згідно пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Згідно з абзацом другим пункту 6.1 Інструкції №58 у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.

Суд зазначає, що трудова книжка заповнюється відповідальним працівником підприємства, а не особисто працівником, записи завіряються або такою особою, або керівником та скріплюються печаткою. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

До того ж судом встановлено, що запис про звільнення з Підприємства «Лада» під № 15 від 04.07.1991 належним чином завірений печаткою та підписом директора підприємства, та містить підставу звільнення «за власним бажанням». Таким чином, посилання відповідачів на те, що період з 04.07.1991 по 16.04.1992 не зарахований через відсутність підстав внесення запису про звільнення не відповідає дійсності. При цьому відсутність посилання на норму Кодексу законів про працю виникла через провину роботодавця, який відповідальний за заповнення трудової книжки.

Судом встановлено, що запис про прийняття на роботу в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Арго» № 17 від 22.05.1993 належним чином завірений печаткою та підписом директора підприємства. Отже, посилання відповідачів на те, що період з 22.05.1993 по 27.10.1993 не зарахований через відсутність підстав внесення запису про прийняття не відповідає дійсності. При цьому відсутність посилання на норму Кодексу законів про працю виникла через провину роботодавця, який відповідальний за заповнення трудової книжки.

Стосовно періоду з 29.10.1993 по 30.09.1995 суд зазначає таке.

Не зважаючи на те, що запис про прийняття на роботу № 19 від не завірений печаткою та підписом роботодавця, запис про звільнення №20 завірений печаткою підприємства. Тому не зарахування до страхового стажу періоду з 29.10.1993 по 30.09.1995 є надмірним формалізмом з боку відповідача 2, оскільки позивач не відповідає за правильність її заповнення.

Суд наголошує, що що трудова книжка заповнюється відповідальним працівником підприємства, а не особисто працівником, записи завіряються або такою особою, або керівником та скріплюються печаткою. Таким чином працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.

Підсумовуючи наведене суд вважає, що періоди роботи позивача з 04.07.1991 по 10.04.1992, з 22.05.1993 по 27.10.1993 та з 29.10.1993 по 30.09.1995, а також період військової служби з 03.05.1981 по 20.05.1983 мають бути зараховані до страхового стажу позивача.

Стосовно позовної вимоги про зобов?язання відповідачів нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачену суму пенсії за період з 17.03.2023 по момент фактичного призначення пенсії суд зазначає таке.

Оскільки пенсія позивачу не була призначена через провину відповідачів, останні зобов`язані нарахувати та виплатити позивачу невиплачену суму пенсії за період з 17.03.2023 (момент досягнення пенсійного віку) по момент фактичного призначення пенсії.

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 646/6250/17 зазначив, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

При цьому Верховний Суд також зазначив, що у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення застосування до адміністративного позову шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частини другою статті 122 КАС України, має наслідком неможливість реалізувати передбачене частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Аналізуючи доводи позовної заяви щодо наявності підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати стаж роботи ОСОБА_1 за періоди з 04.07.1991 по 10.04.1992; з 22.05.1993 по 27.10.1993 та з 29.10.1993 по 30.09.1995; з 03.05.1981 року по 20.05.1983 до пенсійного страхового стажу позивача, а також зобов?язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити позивачу пенсію за віком, починаючи з 17.03.2023 та нарахувати і виплатити ОСОБА_1 невиплачену суму пенсії за період з 17.03.2023 по момент фактичного призначення пенсії, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що рішення від 23.03.2023 №8 про відмову в призначені та виплаті пенсії за віком прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області за принципом екстериторіальності як органом, призначеним для розгляду заяви позивача від 15.03.2023.

Зважаючи на те, що саме цим органом допущено порушення прав позивача на належний перерахунок пенсії, суд дійшов висновку, що дії зобов`язального характеру, спрямовані на відновлення порушених прав позивача, має вчинити саме Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Зазначена позиція суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 08.02.2024 у справі № 500/1216/23.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 23.03.2023 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати стаж роботи ОСОБА_1 за періоди з 04.07.1991 по 10.04.1992; з 22.05.1993 по 27.10.1993 та з 29.10.1993 по 30.09.1995 до пенсійного страхового стажу позивача, а також зобов?язання зарахувати період військової служби позивача з 03.05.1981 року по 20.05.1983 до його пенсійного страхового стажу та зобов?язання відповідача 2 призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з 17.03.2023 (дата досягнення пенсійного віку), зобов?язання відповідача 2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачену суму пенсії за період з 17.03.2023 по момент фактичного призначення пенсії.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно ч. 4 ст. 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Суд вважає, що у даній справі є підстави кваліфікувати бездіяльність відповідача із не подання відзиву на позовну заяву як визнання позову відповідачем.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи встановлені судом обставини у справі та досліджені докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

VII. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду докази на підтвердження правомірності своїх дій.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову частково.

VIII. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Судом встановлено, що позивачем сплачений судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 23.03.2023 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області(код ЄДРПОУ: 1384415, місцезнаходження: 54020, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1) зарахувати стаж роботи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) за періоди з 04.07.1991 по 10.04.1992 з 22.05.1993 по 27.10.1993 та з 29.10.1993 по 30.09.1995 до пенсійного страхового стажу ОСОБА_1 .

Зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області(код ЄДРПОУ: 1384415, місцезнаходження: 54020, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1) зарахувати період військової служби ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) з 03.05.1981 року по 20.05.1983 до його пенсійного страхового стажу.

Зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області(код ЄДРПОУ: 1384415, місцезнаходження: 54020, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1) призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) пенсію за віком, починаючи з 17.03.2023 (дата досягнення пенсійного віку).

Зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області(код ЄДРПОУ: 1384415, місцезнаходження: 54020, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) невиплачену суму пенсії за період з 17.03.2023 по момент фактичного призначення пенсії.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (код ЄДРПОУ: 1384415, місцезнаходження: 54020, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1073,60 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.