Справа № 285/1434/25
Суддя: Михайловська А. В.
Дата ухвалення: 2025-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 285/1434/25
провадження № 2-а/0285/59/25
У Х В А Л А

08 квітня 2025 року м. Звягель

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючої судді Михайловської А.В.,

учасники у справі:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

дослідивши матеріали справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

установив:

17.03.2025 позивач подав до суду позовну заяву, якій просив поновити йому строки звернення до суду з даним позовом та скасувати постанову № 681 від 02.10.2024, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , про накладення на нього адміністративного стягнення, передбаченого ч. 3 ст. 210 1 КУпАП, у виді штрафу у розмірі 17 000 грн, визнавши її протиправною.

Ухвалою суду від 21.03.2025 дану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк терміном на 10 днів для усунення недоліків позову.

Так за результатами розгляду клопотання позивача про поновлення строків звернення до суду з даним позовом, суд дійшов висновку, що підстави пропуску строку звернення до суду, на які посилається позивач у змісті позовної заяви, є не поважними, а тому позов, відповідно до ч. 1 ст. 123 КАС України, підлягає залишенню без руху.

Згідно ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до ухвали суду від 21.03.2025 судом було також встановлено, що позовна заява не відповідає вимогам ч. 3 ст. 161 КАС України, оскільки позивачем не додано до неї документу, що підтверджує сплату судового збору, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Ухвалу суду від 21.03.2025 позивачем було отримано 27.03.2025, що слідує з трекінгу відстеження поштового відправлення Укрпошти.

У порядку виконання ухвали суду від 21.03.2025 позивачем ОСОБА_1 31.03.2025 до суду було подано заяву № 1 про поновлення/продовження строків розгляду адміністративної справи № 285/1434/25 та заяву № 2 про долучення до адміністративної справи № 285/1434/25 квитанції про сплату судового збору на суму 605, 60 грн.

Надаючи оцінку поданим позивачем письмовим заявам від 31.03.2025, встановлено, що позивачем в повній мірі не усунено недоліки позовної заяви, зокрема не доведено поважності пропуску строків звернення до суду з даним позовом.

Як вказав позивач у позовній заяві та заяві про усунення недоліків, рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області у справі № 285/5178/24 від 15.01.2025 йому відмовлено у задоволенні позовних вимог пред`явлених до ІНФОРМАЦІЯ_4 у зв`язку із зверненням до неналежного відповідача, в якому зазначено, що він має право повторно звернутися до суду з даним позовом до належного відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 . Не погодившись з таким рішенням суду, позивач звернувся до апеляційної інстанції, яка своєю постановою від 12.03.2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення, а рішення - без змін. Роз`яснено, що позивач має право повторно звернутися до суду з даним позовом до належного відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Разом з тим, із змісту позовної заяви вбачається, що постанова, яка є предметом розгляду у даній справі, винесена відповідачем у присутності позивача 02.10.2024.

Відтак, строк на подачу адміністративного позову, відповідно до вимог ч. 2 ст. 286 КАС України, сплив 12.10.2024.

При цьому, даний адміністративний позов про скасування постанови подано до суду 17.03.2025, тобто з пропуском звернення до суду з адміністративним позовом.

Водночас, згідно усталеної судової практики поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами (аналогічний висновок висловлений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №140/1770/19).

Разом з тим, наведені позивачем причини пропуску звернення до суду з даним позовом не можуть бути визнані поважними, у розумінні висновку зробленого Верховним судом у вище зазначеній справі.

Зокрема, позивач був достеменно обізнаний щодо суб`єкта, якими винесена постанова про адміністративне правопорушення, яку він оскаржує, а саме: посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відтак, у позивача не було перешкод скористатися своїм правом звернення до суду з даним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_3 у строки, передбачені ч. 2 ст. 286 КАС України.

Відповідно до частин першої-другої ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Водночас, частина друга ст. 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Порушення має місце як тоді, коли негативні наслідки вже настали, так і тоді, коли вони лише можуть настати з певною вірогідністю.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Частина перша ст. 121 КАС України встановлює, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суд зауважує, що норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Таким чином, ухвалення Сьомим апеляційним адміністративним судом 12.03.2025 рішення не є тим юридичним фактом, який встановлює момент, коли позивач міг дізнатися про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів, та не є тими об`єктивними і непереборними обставинами в розумінні положень процесуального закону, які перешкоджали вчасно звернутися до суду із цим позовом.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування цієї Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), не є абсолютним, воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28.10.1998 «Осман проти Сполученого Королівства», заява №23452/94 і пункт 54 рішення ЄСПЛ від 19.06.2001 «Круз проти Польщі», заява №28249/95).

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000, пункт 33).

Відтак, відповідно до практики ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Також, у справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010 в пункті 32 ЄСПЛ нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey № 22277/93).

Як було зауважено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 20.10.2022 у справі №9901/462/21 (провадження № 11-101заі22), згідно практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду (порушення статті 6 Конвенції).

Натомість, безпідставне поновлення таких строків може також свідчити про порушення принципу правової визначеності, як невід`ємної складової принципу верховенства права.

Так, правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. У питаннях визначення строків одразу закладена певна суперечність між інтересами однієї сторони, яка наполягає на безумовному застосуванні процесуальних строків, та інтересами іншої сторони, яка вважає, що строк варто поновити; умовний конфлікт між принципом правової визначеності та принципом права на судовий захист, обидва з яких є елементами принципу верховенства права.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки (пункти 47-48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №160/6211/21).

Згідно ч.3 ст. 169 КАС України якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду та приймається до розгляду, про що постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 171 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 1 ч. 4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, у разі якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Таким чином позивачем не було наведено об`єктивних підстав, які унеможливили звернення його до суду в межах встановленого КАС України строку. Отже позивач у відведений судом строк, не усунув в повному обсязі недоліки позовної заяви згідно ухвали суду від 21.03.2025.

За таких обставин, в силу п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України позовну заяву слід повернути позивачу.

Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 8 ст. 169 КАС України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до адміністративного суду.

Керуючись статтями 160, 161, 169, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,-

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови про адміністративне правопорушення повернути позивачу разом з усіма доданими до неї матеріалами.

Роз"яснити, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до адміністративного суду.

Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвали постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Дата підписання та складення повної ухвали 08.04.2025.

Суддя А.В.Михайловська