Справа № 520/17655/23
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Старосєльцева О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 р. Справа № 520/17655/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2023, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 31.10.23 по справі № 520/17655/23

за позовом ОСОБА_1

до Комунального закладу охорони здоров`я "Обласний центр медико-соціальної експертизи" треті особи Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області

про визнання протиправним та скасування висновку, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 , апелянт) звернувся до суду з адміністартивним позовом до Комунального закладу охорони здоров`я "Обласний центр медико-соціальної експертизи" (далі - КЗОЗ "Обласний центр медико-соціальної експертизи", відповідач) у якому просив:

визнати протиправним та скасувати акт огляду МСЕК №197, за результатами яких ОСОБА_1 видано довідку від 24.05.2023 серії ААА12 №037117 про втрату ним працездатності на 25%;

визнати протиправним та скасувати довідку від 24.05.2023 серії ААА12 №037117 про втрату ОСОБА_1 працездатності на 25%;

зобов`язання КЗОЗ "Обласний центр медико - соціальної експертизи" здійснити дії щодо повторного розгляду матеріалів медико-експертної справи ОСОБА_1 з питання встановлення інвалідності.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2023 адміністративний позов залишено без задоволення.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив його скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що під час проходження служби позивачем набуто захворювання на хребті та судинні захворювання. КЗОЗ "Обласний центр медико-соціальної експертизи" за результатами огляду заявника 24.05.2023 видано довідку серії ААА12 №037117 про втрати ним працездатності на 25%.

Даною довідкою не вирішено питання про встановлення заявникові жодної групи інвалідності в порушення вимог п. 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1317 від 03.12. 2009 ( далі - Положення №1317). За вказаною довідкою не зрозуміло з чого виходив КЗОЗ "Обласний центр медико-соціальної експертизи" встановлюючи позивачу, за результатами огляду, відсотковість втрати працездатності на рівні 25%. Будучи обізнаним з позицією Верховного Суду викладену в постанові від 29.12.2021 по справі №638/2723/16-а заявив клопотання про призначення по цій справі судово-медичну експертизу, вирішення якої просив доручити експертам Комунального закладу охорони здоров`я "Харківське обласне бюро судово-медичних експертиз". В рамка експертного дослідження на вирішення експертів просив поставити питання: яка кількість та яких захворювань наявна у ОСОБА_1 , час та причини їх виникнення; який прояв захворювань ОСОБА_1 та їх динаміка у часовому та фактичному виразі; який ступінь обмеження здоров`я життєдіяльності Кузьменка та у чому саме це виражається; яка фактично та фізично ступінь втрати працездатності у ОСОБА_1 за наслідками експертного дослідження. Вважає ухвалу суду першої інстанції про відмову в призначенні експертизи незаконною, необгрунтованою.

Апелянт зазначив, що встановлення ІІІ групи інвалідності залежить від ступеню втрати працездатності, а з п. 27 Положення №1317 вбачається, що для встановлення інвалідності ступінь втрати працездатності повинна бути більше 25%. Наявність двох хвороб і більше, що призводять до інвалідності, наслідки травми або вроджені вади та їх комбінації, які в сукупності спричиняють значне обмеження життєдіяльності особи та її працездатності може бути підставою для встановлення ІІ групи інвалідності. Встановлення певного ступеню інвалідності є у нерозривному зв`язку зі ступенем втрати працездатності, а наявність двох або більше хвороб, які в сукупності спричиняють значне обмеження життєдіяльності особи та її працездатності може бути підставою для встановлення ІІ групи інвалідності.

З медичної документації позивача вбачається наявність 2 хвороб з ускладненими поперекового відділу хребта та варикозного розширення підшкірних вен правої нижньої кінцівки, щодо яких проведено оперативне втручання, які пов`язані з проходженням служби, що відображено у довідці ЛЕК ГУДНС №660 від 19.10.2022. За твердженням апелянта, зазначені хвороби у сукупності в залежності від ступеню їх тяжкості дають ступінь втрати працездатності більше 25%, що автоматично передбачає наявність підстав для встановлення інвалідності.

Підставою виникнення спірних правовідносин, на думку апелянта є помилковість висновків відповідача про ступінь втрати позивачем працездатності у розмірі 25% . Процедурні питання позивачем, в межах цієї справи, не оскаржують ся а повнота відповідних досліджень відповідача полягає не у процедурних порушеннях, а у неправильному аналізі сукупності захворювань позивача у розумінні Наказу МОЗ України від 05.06.2012 №40 та у зв`язку з неправильними висновками про ступінь втрати працездатності позивача на рівні 25%, що і є об`єктом експертного дослідження.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа правом надання пояснень щодо апеляційної скарги не скористалась

Відповідно до ч. 1 ст.308 та п. 3 ч. 1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України(далі -КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 проходив службу в ГУ ДСНС, що підтверджується відомостями з трудової книжки серії НОМЕР_1 .

31.01.2023 наказом ГУ ДСНС №47о/с позивач звільнений зі служби цивільного захисту за підпунктом 3 пункту 176 (за станом здоров`я) Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013р. №593, з 31.01.2023.

Згідно виписки з історії хвороби стаціонарного хворого ОСОБА_1 (знаходився на лікуванні у період 27.09.2021 -06.10.2021) - діагноз: гострий оклюзивний тромбоз стовбура ВПВ, притоків стегна, гомілки, на фоні ВРВ, 29.09.21 проведено оперативне втручання - кросектомія, довгий стрипінг, перев`язка нестабільних перфорант та комунікант правої нижньої кінцівки. За результатами МРТ хребта від 22.12.2012, діагноз - остеохондроз, спондилоартроз поперекового відділу хребта, грижі дисків L4-S1, протрузія диску L3-L4.

Згідно виписки з історії хвороби стаціонарного хворого ОСОБА_1 (знаходився на лікуванні у період 04.01.2022 - 01.02.2022- діагноз: полісегментарний остеохондроз поперекового відділу хребта, нестабільна форма, спондилоартроз, стеноз хребтового каналу на поперековому рівні, кила диску L5-S1, компресія L5-S1 корінців праворуч, стійкий больовий і міотонічний синдром, порушення статико-динамічної функції хребта.

Згідно довідки ЛЕК ГУДСНС № 660 від 19.10.2022 року, діагноз: розповсюджений остеохондроз поперекового відділу хребта, спондилоартроз ускладнений вертеброгенною поперековою радикулопадією з люмбоішеалгічним синдромом та порушенням функції поперекового відділу хребта, стан після оперативного видалення кили диску L5-S1, ревізії хребтового каналу рівня L4- L5, декомпресії неавральних структур, заднього спондилодезу транспедикулярним фіксатором. Варикозне розширення підшкірних вен правої нижньої кінцівки. Стан після оперативного втручання - кросектомія, довгий стрипінг, післятромбофлебітичний синдром. Захворювання пов`язані з проходженням служби.

Згідно виписки з історії хвороби за період 15.03.2023 - 28.03.2023, консультативних висновків від 26.04.2023 та від 27.04.2023 підтверджено вищеназвані діагнози заявника.

09.05.2023 на Обласну МСЕК №1 з ЦРБ м. Дергачі надійшло направлення на медико-соціально-експертну комісію разом з медичними документами обстеження ОСОБА_1

24.05.2023 позивач оглянутий Обласною медико-соціальною-експертною комісією №1, група інвалідності не встановлено, встановлено первісно одноразово 25% втрати працездатності з 31.01.2023; захворювання - так пов`язане з проходженням служби, згідно довідки №660 від 19.10.2022 лікарсько-експертної комісії ГУ ДСНС України.

24.05.2023 складено акт огляду №197 від 24.05.2023 (далі за текстом - Акт) та видана довідка про встановлення відсотків втрати працездатності серія 12 ААА №037117 (далі за текстом - Довідка).

Акт підписано членами комісії, скріплено печаткою та відповідно занесені данні до протоколу МСЕК № 24 від 24.05.2023 (далі за текстом - Протокол). За твердженням відповідача на засіданні комісії заявнику роз`яснено рішення МСЕК та з яких підстав йому не визнали особою з інвалідністю, що позивачем не заперечується.

Згідно Довідки встановлено первісно одноразово 25% втрати працездатності з 31.01.2023.

На запит заявника від 19.06.2023, в листі від 28.06.2023р. №01-13/512 КЗОЗ, зокрема, рекомендовано пройти дообстеження, для чого необхідно подати заяву про направлення медико експертної справи до ДЗ Центральної МСЕК МОЗ України в порядку оскарження рішення МСЕК або пройти безоплатно до обстеження в клініці Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності (м. Дніпро).

Не погодившись із відповідністю закону прийнятих відповідачем Акту та Довідки щодо встановленого 25% втрати працездатності, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем забезпечено дотримання процедури проходження та прийняття рішення МСЕК, тоді як суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку МСЕК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон №875-ХІІ; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частина 1 статті 2 Закону №875-ХІІ визначає, що особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону №875-ХІІ інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Частиною 2 статті 6 Закону №875-ХІІ передбачено, що особа (її уповноважений представник) має право оскаржити рішення медико-соціальної експертної комісії, експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи в порядку адміністративного оскарження відповідно до Закону України "Про адміністративну процедуру" з урахуванням особливостей, встановлених Основами законодавства України про охорону здоров`я, та/або в судовому порядку.

Абзацом 4 частини 1 статті 1 Закону України від 06.10.2015 №2961-IV "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" (далі - Закон №2961-IV; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що інвалідність - це міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Медико-соціальна експертиза - встановлення ступеня стійкого обмеження життєдіяльності, групи інвалідності, причини і часу їх настання, а також доопрацювання та затвердження індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю (дитини з інвалідністю) в рамках стратегії компенсації на основі індивідуального реабілітаційного плану та комплексного реабілітаційного обстеження особи з обмеженням життєдіяльності (абзац восьмий частини першої статті 1 Закону №2961-IV).

Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 (далі - Положення про медико-соціальну експертизу та Положення №1317).

Пунктами 3, 4 Положення про медико-соціальну експертизу передбачено, що медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Відповідно до п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 "Питання медико-соціальної експертизи" залежно від ступеня, виду захворювання та групи інвалідності утворюються такі комісії: 1) загального профілю; 2) спеціалізованого профілю. Комісія складається з представників МОЗ, Мінсоцполітики, Міноборони, закладів охорони здоров`я МВС, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також військово-медичної служби СБУ та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців СБУ або Служби зовнішньої розвідки. У проведенні медико-соціальної експертизи беруть участь також представники Пенсійного фонду України, органів державної служби зайнятості і у разі потреби - працівники науково-педагогічної та соціальної сфери. До складу комісії входить не менше трьох лікарів за спеціальностями, перелік яких затверджується МОЗ з урахуванням профілю комісії, а також спеціаліст з реабілітації, лікар-психолог або психолог. Порядок участі представників Пенсійного фонду України, органів державної служби зайнятості та інших працівників соціальної сфери затверджується МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики.

Приписами п.15,17 Положення про медико-соціальну експертизу передбачено, що комісії проводять своєчасно огляд (повторний огляд) осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за місцем їх проживання або лікування, у тому числі за місцем їх проживання або місцем перебування у закладах соціального захисту для бездомних осіб та центрах соціальної адаптації осіб, звільнених з місць позбавлення волі, за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після пред`явлення паспорта чи іншого документа, що засвідчує особу. Медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Згідно з п. 19 постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 "Питання медико-соціальної експертизи" комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою. За наявності заперечень представників Пенсійного фонду України комісія направляє особу, що звернулася для встановлення інвалідності, на додаткове медичне обстеження, яке проводиться без урахування висновку попередньої лікарсько-консультативної комісії. Остаточне рішення приймається комісією за результатами додаткового медичного обстеження, обсяги якого визначаються комісією з урахуванням характеру та важкості захворювання.

Пунктами 20, 21 Положення про медико-соціальну експертизу передбачено, що комісія під час встановлення інвалідності керується Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики та Радою Федерації незалежних профспілок України. У разі коли голова або окремі члени комісії не згодні з прийнятим рішенням, їх думка зазначається в акті огляду комісії, який подається у триденний строк Кримській республіканській, обласній або центральній міській комісії, що приймає відповідне рішення із урахуванням результатів додаткового медичного обстеження та консультативного висновку головного спеціаліста відповідного профілю.

Враховуючи положення вище зазначених правових норм, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що рішення МСЕК про встановлення інвалідності приймається після повного медичного обстеження особи і проведення досліджень лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, на підставі медичних документів та за результатами об`єктивного обстеження особи членами комісії. Відомості про прийняте рішення вноситься до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою. Отже, рішення МСЕК про встановлення інвалідності відображається саме в акті огляду особи, оформлення такого рішення окремим документом законодавство не передбачає.

Із досліджених документів по справів, в тому числі Актом огляду № 197 від 04.03.2023 (а.с.79), вбачається, що проведення медико-соціальної експертизи відносно позивача здійснено уповноваженим складом комісії у повному складі.

Згідно п. 24 постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.

Згідно з пунктом 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності.

Інструкція про встановлення груп інвалідності затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 №561 (далі - Інструкція №561; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У силу п.1.3 Інструкції №561, відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року N1317 , медико-соціальна експертиза проводиться хворим, що досягли повноліття, інвалідам, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, здійснення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності (п.1.4 Інструкції №561).

Згідно п.1.9 Інструкції №561, огляд осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, проводиться згідно з Положенням про медико-соціальну експертизу № 1317.

Відповідно до п.1.10 Інструкції №561 при огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об`єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії.

Інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) такого потерпілого встановлюється до першого числа місяця, що настає за місяцем, на який призначено повторний огляд ( п.1.13 Інструкції №561).

Пунктом 2.2 Інструкції №561 передбачено, що критерії життєдіяльності людини: здатність до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності.

Ступінь обмеження життєдіяльності - це величина відхилення від норми діяльності людини. Ступінь обмеження життєдіяльності характеризується одним або поєднанням декількох зазначених найважливіших його критеріїв. Виділяють три ступені обмеження життєдіяльності: помірно виражене, виражене, значне. Помірно виражене обмеження життєдіяльності зумовлено порушеннями функції органів і систем організму, що призводять до помірного обмеження можливості навчання, спілкування, орієнтації, контролю за своєю поведінкою, пересування, самообслуговування, участі у трудовій діяльності.

Відповідно до пункту 2.5 Інструкції №561 повторний огляд інвалідів проводиться згідно з пунктом 22 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317.

Розділом ІІІ Інструкції №561 передбачений перелік захворювань, дефектів, необоротних морфологічних станів, порушень функцій органів та систем організму, при яких група інвалідності встановлюється без строку переогляду.

Причини інвалідності встановлюються згідно з пунктом 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року N 1317 п.2.4 Інструкції №561).

Відповідно до п.12 Положення № 1317 причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).

Пунктом 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності зазначені підстави та критерії для встановлення першої, другої та третьої групи інвалідності.

Згідно п.26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я особи з інвалідністю та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді. Причинами інвалідності, зокрема, є: захворювання: отримані під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях.

Наказом МОЗ України від 05.06.2012 №40 затверджено Критерії встановлення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків (далі Наказ №40) яким унормовано градацію наслідків травм та професійних захворювань і форми їх прояву щодо систем органів людини відсоткам втрати професійної працездатності.

Позивач, в обґрунтування заявлених вимог, як в адміністративному позові так і в апеляційній скарзі зазначив, що встановлення певного ступеню інвалідності, є у нерозривному зв`язку зі ступінню втрати працездатності, це щодо ІІІ групи інвалідності, а наявність двох або більше хвороб які в сукупності спричиняють значне обмеження життєдіяльності особи та її працездатності може бути підставою для встановлення ІІ групи інвалідності. Позивач має 2 хвороби з ускладненнями поперекового відділу хребта та варикозне розширення підшкірних вен правої нижньої кінцівки, щодо яких проведено оперативні втручання, які пов`язані з проходженням служби, що відображено у довідці ЛЕК ГУДСНС № 660 від 19.10.2022 року. А тому, на думку позивача, зазначені хвороби у сукупності в залежності від ступеню їх тяжкості, навіть, якщо припускати найлегші форми, дають ступінь втрати працездатності більше 25 %, що автоматично передбачає наявність підстав для встановлення інвалідності.

Тобто, спір виник у зв`язку із незгодою позивача із висновком МСЕК щодо не встановлення йому групи інвалідності, а встановлення втрати ступеню професійної працездатності у розмірі 25%.

Під час судового розгляду встановлено, що Комісією забезпечено дотримання процедури прийняття рішення МСЕК, проведено вивчення та аналіз наявних документів, поданих заявником, та складено акт огляду №197 від 24.05.2023р. та видана довідка про встановлення відсотків втрати працездатності серія 12 ААА №037117. Зі змісту Акту та Протоколу позивач особисто оглянутий лікарями у складі комісії, досліджені медичні документи, консультативні висновки, які сформовані в медичній справі, кожен лікар заповнив в Акті огляду стан здоров`я на момент огляду хворого у відповідності до історій хвороби хворого та медичних обстежень.

За результатами проведеного огляду Обласною комісією МСЕК №1 встановлено, що позивач хворіє з вересня 2021 року, 29.09.2021 році зроблена операція, знаходився на стаціонарному лікуванні з 27.09.2021р. по 06.10.2021р., згідно виписки історії хвороби стаціонарного хворого № 4959 від 06.10.2021р.

В період з 06.10.2021 року продовжував працювати у ГУ ДСЧС України в Харківській області, 31.01.2023 року був звільнений, згідно наказу №47о/с від 31.01.2023р. та трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Також, встановлено, що позивач знаходився на лікуванні: в КНП "Обласній клінічній травматологічній лікарні в період з 04.01.2022р. по 01.02.2022р. та в КНП "Обласної клінічної лікарні" Харківської обласної ради в період з 15.03.2023р. по 28.03.2023р.

На підставі зазначеного, Обласною комісією МСЕК №1 встановлено, що за патологією захворювання, які є у позивача, не призвели до помірно виражених обмежень його життєдіяльності, а обмежують розлад здоров`я в легкому ступені, що в свою чергу не давало підстав для встановлення йому будь-якої групи інвалідності, а підлягало лише встановлення процентів втрати працездатності.

Об`єктивних даних, які б засвідчували дефекти/вади/недоліки у реалізації Комісією повноважень під час складання вказаних документів судом з приєднаних до справи доказів не виявлено.

Доказів не врахування Комісією документів наданих заявником та наявних медичних документів матеріали справи не містять, як не містять доказів оскарження позивачем рішення МСЕК до ДЗ Центральної МСЕК МОЗ України матеріали справи не містять.

З цього приводу колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду у постановах від 12 жовтня 2021 року у справі № 280/4820/19, від 29.12.2021 р. у справі № 638/2723/16-а, від 26 вересня 2018 року у справі № 817/820/16, від 30 листопада 2020 року в справі № 200/14695/19-а,що при розгляді по суті спору у справах, у яких оспорюються рішення МСЕК, суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку МСЕК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права. Суди вправі перевіряти законність висновку МСЕК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку на підставі приписів Інструкції про встановлення груп інвалідності, Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, з огляду на викладене та з урахуванням практики Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що визначення конкретного ступеню розладу функцій органів і систем організму та обмеження життєдіяльності людини як критеріїв встановлення інвалідності є дискреційними повноваженнями МСЕК, а отже, суд не вправі втручатися у такі повноваження відповідача.

Посилання апелянта на наявність підстав для встановлення йому інвалідності в зв`язку з наявністю хвороб та непогодження з висновками відповідача про втрату працездатності лише на 25%, колегія суддів вважає такими, що не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції з урахуванням вище зазначеного.

Щодо посилання апелянта на неправомірну відмову суду першої інстанції у призначенні експертизи колегія суддів зазначає.

Згідно з ч. 1, 5 ст. 102 КАС України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності.

Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їх думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну.

З наведених норм вбачається право, а не обов`язок суду призначення експертизи за клопотанням позивача.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про призначення експертизи суд першої інстанції врахував практику Верховного Суду (справа №240/7133/19), відповідно до якої задоволення даного клопотання призведе до створення нового доказу, такого як висновок експерта, який не надавався відповідачу та, відповідно, не був покладений в основу при прийнятті оскаржуваного рішення відповідача.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції.

У спірних правовідносинах в межах дотримання процедури прийняття оскаржуваних рішень на підставі приписів Інструкції про встановлення груп інвалідності, Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, судом порушень не встановлено.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2023 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2023 року по справі № 520/17655/23 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк