Справа № 160/22145/24
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 березня 2025 року м. Дніпросправа № 160/22145/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Олефіренко Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.11.2024 року (головуючий суддя Коренев А.О.)

в адміністративній справі №160/22145/24 за позовом ОСОБА_1 до відповідачів: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 , звернулася 15.08.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідачів: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відполвідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (відповідач-2), просила:

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 09.08.2024 року № 32 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по списку №2 ОСОБА_1 згідно рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 року № 1/-р/2020 у справі № 1- 5/2018(746/15);

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 13.09.1993 по 31.12.2003 р. згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 30.06.2005 р.

-обов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до заяви про призначення пенсії від 02.08.2024 року згідно з пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХII, в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» під 02.03.2015 №213-VIII, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 рішенні №1-р/2020.

В обґрунтування позиву зазначено, що 02.08.2024 року позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком по списку №2. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 09.08.2024 року №32 про відмову в призначенні пенсії з причини недосягнення пенсійного віку, а саме 55 років та відсутністю необхідного страхового стажу. Позивачка уважає, що відповідач протиправно не зарахування до її страхового стажу періоди роботи з 13.09.1993 по 31.12.2003 р, який підтверджено записами трудової книжки НОМЕР_1 від 30.06.2005 р., а недоліки допущенні в її оформленні працівниками підприємства не можуть позбавляти позивачку на отримання пенсії. Крім того, позивачка зазначила, що відповідачем не враховано рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 року № 1/-р/2020. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.11.2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 09.08.2024 року № 32 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по списку № 2 ОСОБА_1 згідно рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 року № 1/-р/2020.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 13.09.1993 по 31.12.2003 року згідно з трудової книжки НОМЕР_1 від 30.06.2005 р.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № від 02 серпня 2024 року, згідно з пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХII, в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 рішенні №1-р/2020.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, відповідальність за оформлення та ведення трудової книжки покладено на роботодавця, а у позивача відсутній обов`язок нести відповідальність за правильність оформлення трудової книжки та внесення записів до неї, суд дійшов висновку, що надана позивачкою трудова книжка НОМЕР_1 від 30.06.2005 року має бути розглянута пенсійним органом для зарахування до страхового стажу періоду її роботи. Отже, періоди роботи позивачки з 13.09.1993 по 31.12.2003 р. згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 30.06.2005 р. підтверджується наявними у матеріалах справи документами та підлягає зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 . Відтак, дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 09.08.2024 року № 32 про відмову в призначенні пенсії, через відсутність необхідного віку та відповідного стажу позивачки є протиправним, а відтак підлягає скасуванню. З метою захисту прав та інтересів позивача, з огляду на ч. 2 ст. 245 КАС України, суд вважає, що належним захистом порушеного права буде саме визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 09.08.2024 року № 32. Оскільки саме цим рішення позивачці відмовлено у призначенні пенсії, а позовні вимоги в цій частині задоволенню. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області (відповідачем-1) подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Вказує, що оскільки позивач не досягла віку, встановленого статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (55 років) то підстави для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за роботу в особливо шкідливих і особливо важких умовах праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України на даний час відсутні. Вказує, що норми Закону № 1788-ХІІ в частині призначення пенсій на пільгових умовах за Списком № 2 не підлягають застосуванню, так як, з 11 жовтня 2017 року порядок призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 регулюється Законом № 1058-IV, а тому умови призначення пільгової пенсії ОСОБА_1 мають визначатися на підставі ст.114 Закону №1058-IV, а не на підставі пункту «а» ст.13 Закону1788-ХІІ.

В частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 02.08.2024 року звернулася із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2.

Зазначена заява позивачки за принципом екстериторіальності відповідно до абз. 14 п.4.2 Порядку №22-1 розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 09.08.2024 року № 32 року позивачці відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з недосягненням необхідного пенсійного віку та відсутністю необхідного пільгового стажу відповідно до ст. 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. На обґрунтування рішення зазначено, що до не зараховано період роботи з 13.09.1993 по 31.12.2003, згідно записів до трудової книжки НОМЕР_1 від 30.06.2005, оскільки записи внесені з порушенням вимог інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: дата прийняття не відповідає даті наказу на прийняття.

Позивачка вважає протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 09.08.2024 року № 32.

Суд першої інстанції позов задовольнив.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення. Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди призначення пільгових пенсій провадиться за нормами зазначеного закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом "Про пенсійне забезпечення".

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058 право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 Закону (№1058).

На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

03.10.2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон №2148, що доповнив Закон № 1058 розділом XIV-1, який містить п. 2 ч. 2 ст. 114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».

За приписами ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788 право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788 в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

- чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

- жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених робота.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам

Законом № 213, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788 вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

Водночас, відповідно до п. 1 резолютивної частини Рішення КСУ № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14 пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213.

Згідно з п. 3 резолютивної частини Рішення КСУ №1-р/2020 застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788 в редакції до внесення змін Законом № 213 для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, Рішенням №1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (п. 2 резолютивної частини Рішення КСУ).

Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом №213.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788 з урахуванням Рішення КСУ №1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні Конституційного Суду України).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788 з урахуванням Рішення КСУ № 1-р/2020 з одного боку, та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058 з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах.

Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному.

Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (п. 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, п. 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Велика Палата Верховного Суду відхилила доводи пенсійного органу про те, що відповідно до ст. 5 Закону №1058 дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону; виключно цим Законом визначаються, зокрема:

види пенсійних виплат;

умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат;

пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком.

Адже Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що Закон України «Про пенсійне забезпечення» №1788 був прийнятий раніше за Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058.

Велика Палата Верховного Суду також не погодилась з посиланням пенсійного органу на абзац другий пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058, відповідно до якого положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788 застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148 мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

На думку пенсійного органу, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788 відносинами, про які йдеться в цьому пункті.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788 всі інші положення, чого зроблено не було.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 у зразковій справі № 360/3611/20.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020, а не Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Матеріалами справи підтверджується, що на момент звернення позивачки із заявою про призначення пенсії за віком від 02.08.2024 року вона досягла понад 50-річного віку, та має страховий стаж 23 роки 10 місяців 26 днів та пільговий стаж за Списком № 2 - 19 років 5 місяців 16днів, що не заперечувалось відповідачем.

Згідно п. «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788 в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213, жінки мають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 за умови досягнення ними 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених робота,

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка при зверненні до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 02.08.2024 року, досягла необхідного віку (50 років згідно п. «б» ст.13 ЗУ № 1788).

При цьому матеріалами справи підтверджується, що позивачці не зараховано періоди роботи з 13.09.1993 по 31.12.2003, згідно записів до трудової книжки НОМЕР_1 від 30.06.2005, оскільки записи внесені з порушенням вимог інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: дата прийняття не відповідає даті наказу на прийняття.

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідачем не заперечується трудова діяльність позивачки з 13.09.1993 по 31.12.2003, що підтверджується записами трудової книжки НОМЕР_1 від 30.06.2005.

Вказаний період роботи відповідачем частково зарахований за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що підтверджується рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 09.08.2024 року № 32.

Проте відповідачем не зараховано частину спірного періоду, оскільки записи внесені з порушенням вимог інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: дата прийняття не відповідає даті наказу на прийняття.

Слід зазначити, що згідно статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788 та згідно пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно пункту 2.1 Інструкції № 58, трудові книжки і вкладиші до них заповнюються у відповідних розділах українською і російською мовами.

Відповідно до пункту 3.1 Інструкції № 58, у тому разі, коли у трудовій книжці заповнені усі сторінки відповідних розділів, вона доповнюється вкладишем.

Вкладиш вшивається у трудову книжку, заповнюється і ведеться власником або уповноваженим ним органом за місцем роботи працівника у такому ж порядку, що і трудова книжка. Вкладиш без трудової книжки недійсний.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників" № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Пунктом 1.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників передбачено, що трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.

Згідно з пунктами 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (Порядок № 637) основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Отже, основним документом, який підтверджує наявність у особи трудового стажу, є трудова книжка.

При цьому, чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження спеціального трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості.

Відповідальність за оформлення та ведення трудової книжки покладено на роботодавця.

Трудова книжка оформлюється при першому прийнятті особи на роботу та при подальшому працевлаштуванні на інше місце роботи обміну не підлягає.

Зважаючи на те, що відповідальність за оформлення та ведення трудової книжки покладено на роботодавця, а у позивача відсутній обов`язок нести відповідальність за правильність оформлення трудової книжки та внесення записів до неї, суд дійшов висновку, що надана позивачкою трудова книжка НОМЕР_1 від 30.06.2005 року має бути розглянута пенсійним органом для зарахування до страхового стажу періоду її роботи.

Отже, періоди роботи позивачки з 13.09.1993 по 31.12.2003 р. згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 30.06.2005 р. підтверджуються наявними у матеріалах справи документами та підлягає зарахуванню до страхового стажу ОСОБА_1 .

Враховуючи наведе вище та з урахування висновків суду викладених у цьому рішенні, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 09.08.2024 року № 32 про відмову в призначенні пенсії, через відсутність необхідного віку та відповідного стажу позивачки є протиправним, а відтак підлягає скасуванню.

З метою захисту прав та інтересів позивача, з огляду на ч. 2 ст. 245 КАС України, суд вважає, що належним захистом порушеного права буде саме визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 09.08.2024 року № 32.

Оскільки саме цим рішення позивачці відмовлено у призначенні пенсії, а позовні вимоги в цій частині задоволенню.

Ураховуючи те, що в частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, тому в цій частині апеляційний перегляд не здійснювався.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача спростовуються доводами, викладеними позивачем та нормами законодавства, що регулює дані правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.11.2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 27.03.2025 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя Н.А. Олефіренко