Справа № 640/19446/20
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2025-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 року №640/19446/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лапія С.М., суддів: Щавінського В.Р., Головенка О.Д., розглянувши в м. Києві у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» до Кабінету Міністрів України, третя особа: Фонд державного майна України, про визнання нормативно-правового акту в окремій частині протиправним та нечинним,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Акціонерне товариство «Турбоатом» (нова назва АТ «Українські енергетичні машини») з позовом, в якому просить визнати протиправним та нечинним абзац перший пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 24 квітня 2019 року №364 Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2019 року №1015 в частині його застосування до АТ Турбоатом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.05.2021, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2021, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 14.02.2024 скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.05.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2021, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2024 справу прийнято до провадження та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.11.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до колегіального судового розгляду.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у відповідності до частин другої та третьої статті 30 Закону України «Про акціонерні товариства», підпункту 16.2.1 Статуту АТ «Турбоатом» загальними зборами акціонерів АТ «Турбоатом» 17 квітня 2019 року було прийнято рішення провести виплату дивідендів за 2018 рік у розмірі 50 % від чистого прибутку АТ «Турбоатом».

Станом на 01 липня 2019 року позивач нарахував та сплатив у повному обсязі на користь державного бюджету України (на державну частку акцій товариства) дивіденди в сумі 287 459 435,90грн.

Однак, постановою від 24 квітня 2019 року №364 «Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави», у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2019 року №1015, Кабінет Міністрів України затвердив для суб`єктів господарювання, які за результатами 2018 року отримали чистий прибуток, що перевищує 50 млн. гривень, базовий норматив відрахування чистого прибутку у розмірі 90 %.

Тобто, поза межами загальних зборів акціонерів відповідач змінив розмір відрахування частини чистого прибутку господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави.

Позивач змушений був виконати оскаржувану постанову, в зв`язку з чим зазнав фінансової шкоди у вигляді переплати (додаткової сплати) до Державного бюджету України частини чистого прибутку (дивідендів) в сумі 229 967 516,94 грн.

Конституційний Суд України 22 липня 2020 року ухвалив рішення, яким визнав абзац восьмий частини п`ятої статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» таким, що не відповідає Конституції України.

Згідно з оспорюваними положеннями Закону «господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, та господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких знаходяться у статутних капіталах господарських товариств, частка держави яких становить 100 відсотків, які не прийняли рішення про нарахування дивідендів до 1 травня року, що настає за звітним, сплачують до державного бюджету частину чистого прибутку у розмірі, визначеному за базовими нормативами відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, встановлених на відповідний рік, але не менше 30 відсотків, що настає за звітним».

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог у відзиві на позов, наголосив, що Кабінет Міністрів України, здійснюючи управління об`єктами державної власності у відповідності до вимог Закону України «Про управління об`єктами державної власності», визначає порядок відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями, господарськими товариствами, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави.

Порядок формування та реалізації дивідендної політики держави затверджений постановою Уряду від 12 травня 2007 року №702.

Пунктами 8, 9 Порядку №702 визначено, що базові нормативи частки прибутку, що спрямовуються на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності господарських операцій у поточному році, затверджуються щороку Кабінетом Міністрів України за поданням Мінекономіки та доводяться до відома суб`єктів управління корпоративними правами держави.

Можливість та необхідність встановлення розміру базового нормативу відрахування частки чистого прибутку у розмірі 90 % обумовлена Законом України «Про Державний бюджет на 2019 рік» та за наслідками господарської діяльності позивача у 2018 році.

Оскаржувана постанова прийнята відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та Порядку №702.

На час ухвалення та виконання оскаржуваної постанови вказані норми законодавства були чинними.

Розмір базового нормативу діє в площині зобов`язання суб`єкта господарювання, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, відносно сплати частини чистого прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів саме за відповідний рік, а не інші періоди. Тобто, дія оскаржуваної постанови розповсюджується лише на певний період.

Позивачем вимоги оскаржуваної постанови виконані.

Щодо ухвалення Конституційним Судом рішення 22 липня 2020 року, яким визнано абзац восьмий частини п`ятої статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» таким, що не відповідає Конституції України, то відповідно до статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність. Отже визнані Конституційним Судом норми Закону втрачають чинність на майбутнє і жодним чином не впливають на відносини, які склались та закінчились у часі до визнання неконституційною норми відповідного закону.

Щодо посилань позивача на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2020 року, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2020 року у справі №640/10694/19, які на думку позивача мають преюдиційний характер, то підстави оскарження позивачем (ПАТ «Укрнафта») у справі №640/10694/19 Постанови №364 є іншими, ніж ті, що визначені у справі №640/19446/20. Більше того, протиправність відповідної норми Постанови №364 встановлено рішенням суду тільки відносно ПАТ «Укрнафта».

Третя особа - Фонд державного майна України надала свої пояснення щодо позову, в яких просила прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 24.04.2019 №364 Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави.

Пунктом 1 вказаної Постанови у первинній редакції визначено наступне:

Затвердити базовий норматив відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році (далі - базовий норматив) господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, а також господарських товариств, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких належать господарським товариствам, частка держави в яких становить 100 відсотків, у тому числі дочірніх підприємств (далі - суб`єкти господарювання), які за результатами 2018 року отримали чистий прибуток менше 50 млн. гривень, у розмірі 50 відсотків.

Для суб`єктів господарювання, які за результатами 2018 року отримали чистий прибуток, що перевищує 50 млн. гривень, затвердити базовий норматив у розмірі 90 відсотків.

Для публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України, приватного акціонерного товариства Укргідроенерго, акціонерних товариств Українська залізниця та Об`єднана гірничо-хімічна компанія затвердити базовий норматив у розмірі 30 відсотків.

Надалі, п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 №1015 Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України у п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 №364 Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави внесено наступні зміни:

1) в абзаці першому слова і цифри які за результатами 2018 року отримали чистий прибуток менше 50 млн. гривень, у розмірі 50 відсотків замінити словами і цифрами у розмірі 90 відсотків;

2) абзац другий виключити;

3) в абзаці третьому слова , приватного акціонерного товариства Укргідроенерго, акціонерних товариств Українська залізниця та Об`єднана гірничо-хімічна компанія виключити;

4) доповнити пункт абзацом такого змісту:

Суб`єктам управління корпоративними правами держави разом із суб`єктами господарювання забезпечити сплату до державного бюджету дивідендів на державну частку за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році у розмірі, визначеному абзацом першим цього пункту..

Так, Наглядовою радою АТ «Українські енергетичні машини» було затверджено п`ять проектів рішень з питання порядку денного річних загальних зборів щодо розподілу прибутку, отриманого за результатами діяльності у 2018 році, які містили різні відсоткові значення частки чистого прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, а саме: 90%, 80%, 75%, 50% та 30%.

Листом від 26.11.2018 №322-02/51784-03 Міністерство економічного розвитку і торгівлі України надсилало на погодження Фонду проект постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави» із зазначенням розміру такого нормативу - 50%.

Листом від 03.12.2018 №10-51-24713 Фонд погодив вказаний проект постанови без зауважень. Беручи до уваги вказаний проект постанови, норми Закону України «Про управління об`єктами державної власності», та у зв`язку з відсутністю на момент проведення загальних зборів на АТ «Українські енергетичні машини» затвердженого Кабінетом Міністрів України базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році (постанова КМУ від 24.04.2019 №364 набрала чинності 27.04.2019), річними загальними зборами було прийнято рішення про спрямування частки прибутку у розмірі 50%.

Відповідно до частин 2-3 статті 30 Закону України «Про акціонерні товариства», підпункту 16.2.1 Статуту АТ «Українські енергетичні машини» загальними зборами акціонерів АТ «Українські енергетичні машини» 17.04.2019 року було прийнято рішення провести виплату дивідендів за 2018 рік у розмірі 50 % від чистого прибутку АТ «Українські енергетичні машини».

Станом на 01.07.2019 позивач нарахував та сплатив у повному обсязі на користь державного бюджету України (на державну частку акцій товариства) дивіденди в сумі 287 459 435,90 грн.

Однак, постановою від 24.04.2019 №364 «Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави» у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 №1015 Кабінет Міністрів України затвердив для суб`єктів господарювання, які за результатами 2018 року отримали чистий прибуток, що перевищує 50 млн. гривень, базовий норматив відрахування чистого прибутку у розмірі 90 % (далі - Постанова №364).

На виконання Постанови №364 позивач виконав вказані відрахування, у зв`язку з чим, на думку останнього, зазнав фінансової шкоди у вигляді переплати (додаткової сплати) до Державного бюджету України частини чистого прибутку (дивідендів) в сумі 229 967 516,94 грн.

Позивач зазначає, що 22.07.2020, з прийняттям Конституційним Судом України рішення, яким визнано абзац 8 частини 5 статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» таким, що не відповідає Конституції України, він дізнався про порушення свого права оскаржуваною Постановою №364, а відтак, звернувся до суду із цим позовом.

Верховний Суд, скасовуючи рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.05.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2021 з направленням справи на новий розгляд у постанові від 14.02.2024, вказав, що суд касаційної інстанції доходить висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій положень статті 264 КАС України та неврахування правових висновків Верхового Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 13.03.2020 у справі № 826/27282/15 та від 15.04.2020 у справі № 1440/2398/18, внаслідок чого суди попередніх інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про те, що дія спірного нормативного акта у часі завершилась з визначеного у ньому моменту припинення його дії - завершенням 2019 року.

Отже, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволені позову, обмежилися висновком про обмеження дії спірного пункту Постанови №364 2019 роком, однак, не дослідили питання про його правомірність по суті, зокрема, не перевірили доводи, наведені у позовній заяві, відповіді на відзив, апеляційній скарзі.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У силу ст. 1 Закону України Про Кабінет Міністрів України Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених Конституцією України.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 49 Закону України Про Кабінет Міністрів України Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

У свою чергу, нормативно-правовим актом, який визначає правові основи управління об`єктами державної власності, є Закон України Про управління об`єктами державної власності від 21.09.2006 №185-V (надалі Закон №185-V).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону №185-V об`єктами управління державної власності є, зокрема, корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону №185-V суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, Кабінет Міністрів України.

Приписами ч. 5 ст. 11 Закону №185-V визначено, що господарська організація, у статутному капіталі якої є корпоративні права держави, за підсумками календарного року зобов`язана спрямувати частину чистого прибутку на виплату дивідендів згідно з порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, до 1 травня року, що настає за звітним, приймають рішення про відрахування не менше 30 відсотків чистого прибутку на виплату дивідендів.

Господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, сплачують до Державного бюджету України дивіденди у строк не пізніше 1 липня року, що настає за звітним, нараховані пропорційно розміру державної частки (акцій) у їх статутних капіталах.

Господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких знаходяться у статутних капіталах господарських товариств, частка держави в яких становить 100 відсотків, сплачують дивіденди безпосередньо до Державного бюджету України у строк не пізніше 1 липня року, що настає за звітним, у розмірі базових нормативів відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, але не менше 30 відсотків, пропорційно розміру державної частки (акцій) у статутних капіталах господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру засновником АТ «Українські енергетичні машини» є Кабінет Міністрів України.

З огляду на викладене позивач у силу оскаржуваних положень Постанови повинен сплатити дивіденди за 2018 рік до Державного бюджету України у строк до 01 липня відповідного року, що настає за звітним, у розмірі базових нормативів відрахування частки прибутку.

Як було зазначено вище, відрахування частини чистого прибутку на виплату дивідендів здійснюється згідно з порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

На виконання ст. 11 Закону №185-V Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 №702 затверджено Порядок формування та реалізації дивідендної політики держави (надалі Порядок №702), яким визначено механізм формування Мінекономрозвитку разом з Мінфіном дивідендної політики держави, її реалізації суб`єктами управління корпоративними правами, що належать державі у статутному капіталі господарських організацій.

Дія цього Порядку поширюється на всі господарські організації з державною часткою у статутному капіталі, а також на господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) яких належить господарським товариствам, державна частка у статутному капіталі яких становить 100 відсотків, у тому числі на дочірні підприємства.

З урахуванням галузевих особливостей, виду господарської діяльності та обсягу прибутку, одержаного господарськими організаціями за минулі роки, на підставі показників, передбачених державним бюджетом і основними напрямами бюджетної політики на наступний бюджетний період, та прогнозних і програмних документів економічного і соціального розвитку суб`єкти управління корпоративними правами держави щороку до 20 березня готують і подають Мінекономіки пропозиції щодо встановлення базових нормативів частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності господарських організацій у поточному фінансовому році (п. 5 Порядку №702).

Згідно з п. 6 Порядку №702 базові нормативи частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності господарських організацій у поточному фінансовому році, становлять не менш як 30 відсотків чистого прибутку.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що порядок відрахування господарськими товариствами та організаціями з державною часткою у статутному капіталі частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, має свою чітко визначену процедуру, яка передбачає певні етапи: (1) подання до Мінекономіки до 20 березня пропозицій; (2) щорічне затвердження Кабінетом Міністрів України за поданням Мінекономіки базових нормативів частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності господарських організацій у поточному фінансовому році; (3) виплата дивідендів безпосередньо до Державного бюджету України у строк не пізніше 1 липня року, що настає за звітним, у розмірі базових нормативів відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, але не менше 30 відсотків, пропорційно розміру державної частки (акцій) у статутних капіталах господарських товариств.

Відтак, виплата дивідендів до Державного бюджету України у розмірі базових нормативів відрахування частки прибутку, у силу наведених законодавчих положень, завершується не пізніше 1 липня року, що настає за звітним.

Як було зазначено вище, первісно базовий норматив відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році, для АТ «Українські енергетичні машини» встановлено Постановою Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 №364 у розмірі 30 відсотків. Натомість, Постановою Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 №1015 внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 №364, якими розмір дивідендів, який підлягає сплаті за 2018 рік, склав вже 90%.

Отже, лише з 04.12.2019 Кабінетом Міністрів України встановлено розмір дивідендів, який підлягає сплаті АТ «Українські енергетичні машини» за 2018 рік, у розмірі 90%, що суперечить наведеним законодавчим положенням, згідно з якими процедура відрахування господарськими товариствами та організаціями з державною часткою у статутному капіталі частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, завершується не пізніше 1 липня року, що настає за звітним.

Так, рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії постановлено, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною права власності. Правомірні очікування виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для дотримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати так.

При цьому, найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки на умовах, передбачених законом, а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення законів. Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (рішення у справі Ятрідіс проти Греції (Jatridis v. Greece) [ВП], №31107/96, пункт 58, ЄСПЛ 1999-II).

З приводу викладеного суд звертає увагу на твердження представника позивача про те, що на виконання вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 №364 АТ «Українські енергетичні машини» здійснило виплату дивідендів за 2018 рік у розмірі 90%, що не заперечувалось представником відповідача під час судового розгляду справи.

Разом з тим, з наявних у матеріалах справи доказів не вбачається того, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень під час визначення базового нормативу для позивача дотримано процедуру збирання необхідних даних, їх аналізу Кабінетом Міністрів України з наступним внесенням останнім пропозиції щодо величини базового нормативу на відповідний рік для подальшого затвердження Кабінетом Міністрів України. При цьому, з наведених норм права вбачається, що базові нормативи для кожного відповідного суб`єкта господарювання повинні встановлюватися з урахуванням: галузевих особливостей, виду господарської діяльності, обсягу прибутку. Ці критерії повинні бути зважені проти показників, передбачених державним бюджетом і основними напрямами бюджетної політики на наступний бюджетний період, прогнозних і програмних документів економічного і соціального розвитку.

При цьому, у висновку Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи до проекту Постанови Кабінету Міністрів України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України від 09.12.2019 зазначено, що оскільки проектом Постанови пропонується збільшення розміру відрахувань частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями до державного бюджету, а також базового нормативу у 2018 році для відповідних господарських товариств до 90%, то, на думку посадових осіб Міністерства юстиції України, слід враховувати, що чистий прибуток підприємства є основним джерелом його розвитку і вилучення 90% чистого прибутку до державного бюджету позбавляє підприємства можливості фінансування капітальних інвестицій за рахунок власних коштів, що унеможливлює оновлення матеріально-технічної бази, створення сучасних потужностей, зменшує рівень інвестиційної привабливості і конкурентноздатності підприємств та призводить до додаткового залучення кредитних коштів. Відтак, як зазначено у даному висновку, з метою уникнення негативних наслідків як для підприємств України, так і перспективі для економіки держави в цілому, встановлення частки відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями, а також базового нормативу у розмірі 90% потребує додаткового обґрунтування.

Разом з тим, з наявних у матеріалах справи доказів не вбачається того, що наведені висновки Міністерства юстиції України враховано Кабінетом Міністрів України.

Як наслідок, суд дійшов до висновку, що у Кабінету Міністрів України були відсутні законодавчо мотивовані підстави для внесення до Постанови Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 №364 змін Постановою Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 №1015 в частині збільшення розміру дивідендів, які підлягають сплаті АТ «Українські енергетичні машини» за 2018 рік, з огляду на невідповідність останньої в оскаржуваній частині положенням ч. 5 ст. 11 Закону №185-V у зв`язку із завершенням станом на 04.12.2019 процедури відрахування господарськими товариствами та організаціями з державною часткою у статутному капіталі частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, за 2018 рік, а також за відсутності доказів, які б обґрунтовували належність розміру дивідендів, встановлений для позивача оскаржуваною Постановою.

Щодо процедурних порушень під час прийняття оскаржуваної Постанови, допущених Кабінетом Міністрів України, суд зазначає наступне.

Приписами п.п. 18 та 19 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що нормативно-правовий акт акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; а індивідуальний акт акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06.05.2020 у справі №804/340/18, законодавчо закріплено, що регуляторним актом може визнаватись як нормативно-правовий акт, так й інший офіційний письмовий документ, який відповідає сукупності певних ознак, зокрема таких як: 1) прийняття уповноваженим на це регуляторним органом; 2) встановлення, зміна чи скасування норм права; 3) застосування неодноразово та щодо невизначеного кола осіб.

Так, предметом оскарження у межах даної адміністративної справи є п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 №364 Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 №1015 в частині, що стосується АТ «Українські енергетичні машини».

З приводу викладеного суд звертає увагу, що окремі положення Постанови Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 №364 Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави вже були предметом судового розгляду у межах адміністративної справи №640/10694/19. Під час судового розгляду адміністративної справи №640/10694/19 рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.03.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суд від 24.06.2020 та постановою Верховного Суду від 21.09.2022, встановлено, що Постанова Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 №364 Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави є регуляторним актом. Отже, Постанова Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 №1015 Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України, якою вносяться зміни до регуляторного акту, за своєю правовою природою також є регуляторним актом.

Відповідно до ст. 25 Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на це органом виконавчої влади або його посадовою особою, якщо наявна хоча б одна з таких обставин: відсутній аналіз регуляторного впливу; проект регуляторного акта не був оприлюднений; проект регуляторного акта не був поданий на погодження із уповноваженим органом.

Аналіз Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності свідчить, що прийняттю регуляторного акта передує відповідна законодавчо визначена процедура, яка включає в себе, з-поміж іншого, погодження регуляторного акту з Державною регуляторною службою України, здійснення аналізу регуляторного впливу, повідомлення про оприлюднення та матеріалів до проекту.

У свою чергу, матеріали справи не містять доказів того, що оскаржувана Постанова винесена з належним аналізом регуляторного впливу, а проект регуляторного акту оприлюднено у встановленому порядку. Вказане свідчить про те, що відповідачем порушено принцип прозорості та врахування громадської думки, який полягає у відкритості для фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань дій регуляторних органів на всіх етапах їх регуляторної діяльності, обов`язковому розгляді регуляторними органами ініціатив, зауважень та пропозицій, наданих у встановленому законом порядку фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями, обов`язковості та своєчасності доведення прийнятих регуляторних актів до відома фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань, інформування громадськості про здійснення регуляторної діяльності.

За висновком суду такі порушення, допущені відповідачем під час прийняття оскаржуваної Постанови, є самостійною підставою для визнання останньої протиправною та нечинною.

Суд критично ставиться до тверджень представника відповідача про те, що Кабінету Міністрів України як вищому органу виконавчої влади, який забезпечує управління об`єктами державної власності, надано виключні дискреційні повноваження щодо затвердження та визначення розміру базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у відповідному році господарських товариств та суд не вправі втручатися у вирішення вказаного питання.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно з якою, національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); рішення у справі Брайєн проти Об`єднаного Королівства (Bryan v. the United Kingdom).

При цьому, слід також враховувати позицію Європейського Суду з прав людини щодо дискреційних повноважень, сформульовану наступним чином: закон, який надає дискреційні повноваження, не є сам по собі несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження і спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити особі належний захист від свавільного втручання влади (рішення ЄСПЛ від 24.03.1988 у справі Олссон против Швеції (Olsson v. Sweden).

До того ж, у рішеннях у справах Amann v. Switzerland та Rotaru v. Romania Суд вказує на те, що в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини».

Відповідно до частини 1, 2 статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

Нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

До позовної заяви позивачем додано докази сплати судового збору у сумі 2102,00грн. (платіжне доручення №5087 від 12.08.2020).

Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Кабінету Міністрів України підлягає судовий збір у розмірі 2102,00грн.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд, -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та нечинним абзац перший пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 24 квітня 2019 року №364 Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2019 року №1015 в частині його застосування до Акціонерного товариства Турбоатом.

Зобов`язати Кабінет Міністрів України невідкладно після набрання рішенням суду законної сили опублікувати резолютивну частину рішення суду про визнання нормативно-правового акту протиправним та нечинним в окремій його частині у виданні, в якому було офіційно оприлюднено нормативно-правовий акт.

Стягнути на користь Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» документально підтверджені судові витрати у розмірі 2102,00грн. (дві тисячі сто дві гривні, 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Кабінету Міністрів України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий - суддя Лапій С.М.

Судді: Щавінський В.Р.

Головенко О.Д.