Справа № 161/3582/25
Суддя: Шестернін В. Д.
Дата ухвалення: 2025-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 161/3582/25
Провадження № 2-а/161/86/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Шестерніна В.Д.

за участі секретаря Мельник А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

встановив:

І.Короткий зміст позовних вимог

22.02.2025 адвокат Таргоній П.В. через систему «Електронний суд» звернувся в суд з адміністративним позовом до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Позов обгрунтований тим, що 14.02.2025 інспектором з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Читкайло Надією Вікторівною винесено постанову серії MVA №2501458, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

З цієї постанови вбачається, що 13.02.2025, 13:50:10, за адресою: м. Луцьк, вул. Б. Хмельницького, 47, особа, яка керувала автомобілем Peugeot 2008, д.н.з. НОМЕР_1 , порушила правила стоянки, а саме: здійснила стоянку транспортного засобу на тротуарі у місці, яке не позначено відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками, чим порушила п. 15.10 «б» Правил дорожнього руху та ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Оскільки стоянка автомобіля була здійснена на тротуарі з дотриманням умов, передбачених п. 15.10 «в» Правил дорожнього руху, то оскаржувана постанова є протиправною.

В зв`язку з викладеним позивач просив суд визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії MVA №2501458 від 14.02.2025 та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

ІІ.Стислий виклад позиції відповідача

26.09.2024 відповідач подав відзив на позовну заяву, який мотивував тим, що 13.02.2024, о 13 год. 50 хв., за адресою: м. Луцьк, вул. Б. Хмельницького, 47, інспектор з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Читкайло Н.В. виявила, що особа, яка керувала транспортним засобом Peugeot 2008, д.н.з. НОМЕР_1 , порушила правила стоянки, а саме: здійснила стоянку транспортного засобу на тротуарі, чим порушила п. 15.10 «б» ПДР України та ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Зафіксувавши обставини правопорушення, інспектор з паркування залишила повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності серії MVA №2501458 на лобовому склі транспортного засобу.

14.02.2024 інспектор з паркування розглянула матеріали справи та винесла постанову серії MVA №2501458 на ОСОБА_1 , як на відповідальну особу, на яку зареєстрований транспортний засіб, на підставі якої її визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

Зі змісту Правил дорожнього руху, слідує, що стоянка транспортного засобу дозволена на тротуарі тільки у разі одночасного дотримання 4 (чотирьох) умов: стоянка здійснюється у місцях, позначеними дорожніми знаками з табличками; стоянка здійснюється легковим автомобілем або мотоциклом; стоянка здійснюється на краю тротуара; стоянка здійснюється таким чином, що для руху пішоходів залишається 2 метри.

Стоянка автомобіля позивачки була здійснена в місці, не позначеному відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками. Відповідно одна з цих вимог не була дотримана, що свідчить про порушення позивачкою п. 15.10 «б» Правил дорожнього руху.

Відповідач просив відмовити в задоволенні адміністративного позову.

ІІІ.Процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників судового процесу

Ухвалою суду від 28.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі.

IV.Фактичні обставини справи, застосоване законодавство та мотиви суду

Учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи (ч. 1 ст. 159 КАС України). В цій категорії справ (ст. 286 КАС України) для позивача заявою по суті спору є позовна заява, для відповідача - відзив на позовну заяву (ч. 1 ст. 269 КАС України).

Суд встановив такі фактичні обставини.

14.02.2025 інспектор з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Читкайло Надія Вікторівна винесла постанову серії MVA №2501458, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн (а.с. 7, 41).

За змістом цієї постанови, 13.02.2025, 13:50:10, за адресою: м. Луцьк, вул. Б. Хмельницького, 47, особа, яка керувала автомобілем Peugeot 2008, д.н.з. НОМЕР_1 , порушила правила стоянки, а саме: здійснила стоянку транспортного засобу на тротуарі у місці, яке не позначено відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками, чим порушила п. 15.10 «б» Правил дорожнього руху та ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Стоянка автомобіля була здійснена в місці, не позначеному дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличками 7.6.1, 7.6.2-7.6.5 (схема організації дорожнього руху, а.с. 42-43). Ця обставина визнається сторонами (ч. 1 ст. 78 КАС України).

Інспектор з паркування не здійснювала вимірювання відстані для руху пішоходів.

Вважаючи постанову незаконною, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є питання про протиправність/правомірність постанови про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері дотримання правил дорожнього руху.

Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки регулюються Правилами дорожнього руху, що затверджуються Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 41 ЗУ «Про дорожній рух»).

Правила дорожнього руху затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з п. 15.10 Правил дорожнього руху стоянка забороняється:

а) у місцях, де заборонена зупинка;

б) на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками);

в) на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

Згідно з п. 15.6 Правил дорожнього руху стоянка всіх транспортних засобів у місцях, позначених дорожніми знаками 5.42.1, 5.42.2, 5.43, встановленими з табличкою 7.6.1, дозволяється на проїзній частині вздовж тротуару, а встановленими з однією з табличок 7.6.2-7.6.6 - легкових автомобілів і мотоциклів тільки так, як показано на табличці.

Аналіз положень пункту 15.10 у взаємодії з пунктом 15.6 Правил дорожнього руху дає підстави для висновку, що стоянка легкового автомобіля на тротуарі можлива у декількох випадках:

А) у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличками 7.6.1, 7.6.2-7.6.5 тільки у спосіб, позначений на табличці;

Б) на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом в постанові від 17.05.2018 у справі №750/3679/17.

Згідно матеріалів фотофіксації вбачається, що легковий автомобіль позивачки був поставлений на краю тротуара, що прилягає до проїзної частини (автомобіль виїхав на тротуар двома колесами своєї передньої частини), залишивши для руху пішоходів щонайменше 2 метри. Отже, така стоянка транспортного засобу здійснена позивачкою з дотриманням Правил дорожнього руху, зокрема п. 15.10 «в».

Інспектор з паркування не здійснювала вимірювання відстані для руху пішоходів. Позивачка ствердила, що, припаркувавши автомобіль, залишила для руху пішоходів щонайменше 2 метри, а відповідач не заперечував цієї обставини. А тому, суд вважає цю обставину доведеною і зауважує, що припаркований автомобіль не створював будь-яких перешкод для руху пішоходів та інших учасників руху.

Обставина відсутності на місці, де була здійснена стоянка автомобіля, відповідних дорожніх знаків, встановлених з табличками (ця обставина визнається сторонами), не впливає на правильність висновку суду про дотримання позивачкою правил стоянки (п. 15.10 «в» Правил дорожнього руху).

Отже, аналіз фактичних обставин справи не дає підстави для висновку про порушення позивачкою п. 15.10 «б» Правил дорожнього руху та вчинення нею адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Суд вважає, що відповідач не довів правомірність постанови, винесеної його посадовою особою (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Суд не приймає аргументи відповідача про те, що стоянка транспортного засобу дозволена на тротуарі тільки у разі одночасного дотримання 4 (чотирьох) умов: стоянка здійснюється у місцях, позначеними дорожніми знаками з табличками; стоянка здійснюється легковим автомобілем або мотоциклом; стоянка здійснюється на краю тротуара; стоянка здійснюється таким чином, що для руху пішоходів залишається 2 метри. Таке тлумачення відповідачем Правил дорожнього руху є його суб`єктивним тлумаченням, заснованим на неправильному розумінні закону. До того, ж воно не відповідає тлумаченню норми закону, здійсненому Верховним Судом у згаданій вище постанові.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, суд не може погодитися з висновком відповідача про наявність в діях позивачки складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 122 КУпАП, а тому оскаржувана постанова не може вважатися законною і її слід скасувати.

Отже, адміністративний позов слід задовольнити.

V.Судові витрати

Щодо судового збору

За подання позовної заяви позивачка сплатила судовий збір в розмірі 605,60 грн. Однак, з врахуванням того, що позовна заява подана в електронній формі, вона підлягала оплаті судовим збором в розмірі 484,48 грн. (із застосуванням коефіцієнта 0,8).

Враховуючи результат вирішення спору, виходячи із приписів ст. 139 КАС України, суд дійшов висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки судового збору в розмірі 484,48 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Позивач заявив до стягнення 5 000 витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження яких надав договір про надання правничої допомоги №13/25 від 21.02.2025, ордер на надання правничої (правової) допомоги, рахунок №1 від 25.03.2025, акт виконаних робіт №1 від 25.03.2025, а.с. 6, 83-86).

Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов таких висновків.

Аналіз наведених положень процесуального закону (ст. ст. 134, 139 КАС України) дає підстави для висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Разом з цим при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 28.04.2021, від 08.02.2022 у справах №640/3098/20 та №160/6762/21, від 18.08.2022 у справі №540/2307/21 та ін.

Таким чином, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним чи необґрунтованим щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Врахувавши конкретні обставини цієї справи, яка віднесена до окремої категорії термінових адміністративних справ, виходячи із принципів співмірності витрат, обґрунтованості їх складу та розумного розміру, суд вважає, що справедливо буде відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 2, 77, 242-246, 250, 255, 286, 272 КАС України, суд,-

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову серії MVA №2501458 від 14.02.2025 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, винесену інспектором з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Читкайло Надією Вікторівною, про визнання винною ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, і накладення на неї штрафу в розмірі 340 грн.

Закрити справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 484,48 грн. (чотириста вісімдесят чотири гривні, 48 коп.) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 000 грн. (одна тисяча гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відомості про сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Департамент муніципальної варти Луцької міської ради, місцезнаходження: м. Луцьк, вул. Б. Хмельницького, 17; код в .

Повний текст рішення суду складений - 07.04.2025.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Д. Шестернін