Справа № 280/10632/24
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2025-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року Справа № 280/10632/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Ярошенка Олександра Олеговича (пр. Ювілейний, 14/1, м. Запоріжжя), до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49033), третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69005) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

15.11.2024 засобами системи «Електронний суд» до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивачка, ОСОБА_1 ), в особі представника адвоката Ярошенка Олександра Олеговича, до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі третя особа, ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якій позивачка просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 11.09.2024 року №18 про відмову у призначенні пенсії позивачці;

зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивачки період навчання з 01 вересня 1981 року по 25 лютого 1983 року відповідно до диплому № НОМЕР_1 від 25 лютого 1983 року та довідки від 09 вересня 2023 року №477, період роботи з 01 березня 1983 року по 31 грудня 2017 року відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 від 01 березня 1983 року, та повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії за віком від 05 вересня 2024 року, з урахуванням доводів позовної заяви, які будуть визнані судом доведеними в мотивувальній частині судового рішення.

Крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що спірним рішенням відповідача їй було відмовлено у призначенні пенсії за віком в зв`язку з недостатністю стажу. Причиною недостатності стажу послугувало не зарахування періодів роботи, згідно трудової книжки НОМЕР_2 та період навчання з 01.09.1981 по 25.02.1983, оскільки не підтверджено зв`язок прізвища « ОСОБА_2 » - « ОСОБА_3 ». Зміна прізвища на титульній сторінці трудової книжки внесена на підставі свідоцтва про укладання шлюбу, в якому ім`я заявниці не відповідає паспортним даним. Позивачка не погоджується із відмовою у призначенні їй пенсії, оскільки вона тривалий час працювала та заробила трудовий стаж, який є достатнім для призначення пенсії. Невідповідності в деяких документах виникли не з її вини. Позивачка вважає, що відповідач повинен зарахувати весь її стаж у зв`язку з тим, що період навчання підтверджено відповідними документами, трудова книжка містить записи як про зміну прізвища позивачки як із « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_2 », так і з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ». Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою від 18.11.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі, розгляд справи призначено без виклику сторін.

22.11.2024 засобами системи «Електронний суд» від третьої особи надійшли пояснення щодо позову, в яких зазначено, що в призначенні пенсії відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Так, періоди роботи позивачки згідно трудової книжки НОМЕР_2 не були зараховані, оскільки не підтверджено зв`язок прізвищ « ОСОБА_5 » « ОСОБА_6 ». Зміна прізвища на титульній сторінці трудової книжки внесена на підставі свідоцтва про укладення шлюбу, в якому ім`я заявниці не відповідає паспортним даним. У свідоцтві про укладання шлюбу « ОСОБА_2 » - « ОСОБА_3 » російською зазначено ім`я - « ОСОБА_7 », а у паспорті громадянина України - « ОСОБА_8 ». Також позивачкою не надано уточнюючої довідки на підтвердження періоду роботи з 31.08.1988 року по 09.11.1995 року, що порушує вимоги Порядку №637, Інструкції №58, Інструкції №162. Як наслідок, відсутні законні підстави для врахування періодів роботи позивача в цілому згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 . Аналогічно, до страхового стажу не було зараховано період навчання з 01.09.1981 по 25.02.1983 згідно диплому № НОМЕР_1 від 25.02.1983, оскільки не підтверджено зв`язок прізвищ « ОСОБА_5 » « ОСОБА_6 ». Позивачкою не було встановлено факт належності диплома в судовому порядку. Таким чином, за відсутності належного підтвердження оспорюваного періоду навчання, у посадових осіб відповідача відсутні законні підстави для врахування періоду навчання згідно з дипломом № НОМЕР_1 від 25.02.1983. Враховуючи усе вищенаведене вважає, що відповідач діяв на підставі та у межах повноважень у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, добросовісно та розсудливо. При цьому звертає увагу суду, що ГУ ПФУ в Запорізькій області не вчиняло жодних протиправних дій чи бездіяльності стосовно не призначення пенсії. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

28.11.2024 засобами системи «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву аналогічний за змістом наданим третьою особою поясненням. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

07.01.2025 засобами системи «Електронний суд» від представника позивачки надійшла заява в якій він звертає увагу на практику Верховного Суду, зокрема постанову від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а, в якій Верховний Суд наголосив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду щодо обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Розглянувши наявні у справі матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

05.09.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком.

Заява позивачки про призначення пенсії та додані до неї документи розглядалися ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.

Рішенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 11.09.2024 №18 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Так, у спірному рішенні відповідача зазначено, що пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 60 років.

Вік особи 59 років 11 місяців.

Необхідний страховий стаж, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 31 рік.

Страховий стаж особи становить 15 років 7 місяців 21 день.

Страховий стаж особи для визначення права на пенсію становить 17 років 11 місяців 1 день.

Результати розгляду документів, доданих до заяви:

за доданими документами до страхового стажу не зараховані періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 та період навчання з 01.09.1981 по 25.02.1983, оскільки не підтверджено зв`язок прізвищ « ОСОБА_5 » - « ОСОБА_6 ». Зміна прізвища на титульній сторінці трудової книжки внесена на підставі свідоцтва про укладення шлюбу, в якому ім`я заявниці не відповідає паспортним даним.

В призначенні пенсії відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Інших підстав для не зарахування до страхового стажу вищезазначених періодів у рішенні не зазначено.

Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивачка звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України).

Пенсійні правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-ІV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Відповідно до статті 45 Закону №1058-IV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Обчислення загального страхового стажу особи здійснюється органами Пенсійного фонду України у відповідності до норм ст. 24 Закону №1058-IV, якою визначено, що страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж з 01.01.2004 обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, виходячи із суми сплачених страхових внесків.

Страховий стаж, набутий до 01.01.2004 підтверджується трудовою книжкою, документами, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, до страхового стажу позивачки не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 та період навчання з 01.09.1981 по 25.02.1983, оскільки не підтверджено зв`язок прізвищ « ОСОБА_5 » « ОСОБА_6 ».

Разом з тим з документів доданих до позову судом встановлено, що позивачка мала дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 » (рос. « ОСОБА_9 »).

01 вересня 1981 року вона вступила на навчання до Запорізького професійно-технічного училища упр.торгівлі, де навчалася до 25 лютого 1983 року та закінчила повний курс технічного училища за професією «продавець непродовольчих товарів широкого профілю».

Закінчення навчання підтверджується дипломом № НОМЕР_1 від 25.02.1983.

У дипломі її прізвище, ім`я та по батькові зазначені як « ОСОБА_10 ». Якщо бути повністю точним, то анкетні дані зазначені в давальному відмінку, тобто диплом видано « ОСОБА_10 ».

Те, що позивачка навчалася на денній формі навчання підтверджується відповідною довідкою, яка надавалася до пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії.

Разом з тим, сама довідка також містить певні невідповідності в написанні імені позивачки. Оскільки у первісних документах, які були складені у 1981 році, відомості вносилися російською мовою, прізвище, ім`я та по батькові позивачки вказано як « ОСОБА_11 ». При цьому в самому дипломі, в тому числі в тій частині, яка заповнювалася російською мовою, зазначено, що диплом видано « ОСОБА_10 ».

Незважаючи на певні розбіжності у написанні анкетних даних, враховуючи східні особливості прізвища, імені та по батькові позивачки, наявні дані дають достатні підстави зробити висновок про те, що в дипломі та довідці мова йде про одну й ту саму особу.

Це узгоджується також із відомостями, зазначеними в трудовій книжці, яка заведена 01 березня 1983 року на ім`я « ОСОБА_10 » (російською мовою). Сам бланк трудової книжки надруковано також російською мовою.

Трудова книжка також містить запис про те, що до прийняття на роботу до Запорізького міськпромторгу, навчалася в ЗПТУ Управління торгівлі.

Як зазначалося судом вище, вся трудова книжка відповідачем не була взята до уваги, оскільки не підтверджено зв`язок прізвищ « ОСОБА_2 » - « ОСОБА_3 ».

Проте, позивачкою було надано свідоцтво про укладання шлюбу між нею (у свідоцтві анкетні дані зазначені російською мовою) « ОСОБА_10 » і « ОСОБА_12 ».

Після укладання цього шлюбу позивачка змінила прізвище із « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_2 ». Шлюб зареєстрований 19 квітня 1985р. Орджонікідзевським відділом РАГСу м.Запоріжжя. Актовий запис №285 від 19.05.1985р.

В подальшому вищевказаний шлюб був розірваний.

06 грудня 1991 року позивачка уклала інший шлюб, після якого змінила прізвище на « ОСОБА_3 ». Шлюб між « ОСОБА_13 » та « ОСОБА_14 » (в документі анкетні дані зазначені російською мовою) зареєстровано Кам`яною селищною радою (Каменным п/с поселковым советом) Вільнянського району Запорізької області 06.12.1991р. Актовий запис №28 від 06 грудня 1991 року.

Таким чином, на думку суду, позивачкою було надано належні документи, які підтверджують зміну прізвища, але у свідоцтві про укладання шлюбу « ОСОБА_4 » - « ОСОБА_2 » ім`я позивачки зазначено « ОСОБА_8 », а в свідоцтві про шлюб « ОСОБА_2 » - « ОСОБА_3 » - « ОСОБА_15 ».

В цих документах написання імені знову відрізняється на одну літеру, але є можливість безспірно ідентифікувати, що це одна і та сама особа, оскільки співпадають по батькові та дати народження ІНФОРМАЦІЯ_2

При цьому зауважень безпосередньо до самих записів в трудовій книжці відповідачем не зазначено. Доказів іншого спірне рішення не містить.

Суд звертає увагу, що з відомостей трудової книжки чітко вбачаються дати зачислення та звільнення, розбірливо внесені записи про роботу, зазначені номера та дати документів, на підставі яких внесені ці записи, наявні підписи осіб, які заповнювали трудову книжку та печатки підприємств (з яких чітко видно організаційно-правову форму та назву підприємств), що відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

З огляду на це суд зазначає, що відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (Порядок №637).

Відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року затверджено Інструкцією Про порядок ведення трудових книжок працівників, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (далі Інструкція №58)

Пунктом 1.1 Інструкції №58 також встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Аналогічна за змістом норма містилась у п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка була затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162, яка діяла в Україні станом на дату заповнення трудової книжки позивачки 01.03.1983.

Щодо зазначеного недоліку в трудовій книжці позивачки, то суд звертає увагу, що працівник не може відповідати за правильність та повноту заповнення трудової книжки, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивачки конституційного права на соціальний захист в частині розрахунку пенсії.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Таким чином, здійснення записів у трудовій книжці та їх належне оформлення законодавцем покладено на роботодавця, а не на працівника, отже, відповідальність за можливе не вчинення такого запису або його неналежне оформлення не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була висловлена Верховним Судому постановах від 02 лютого 2018 року у справі №677/277/17, від 26 червня 2019 року у справі №423/3762/16-а, від 11 липня 2019 року у справі №683/737/17, від 09 серпня 2019 у справі №654/890/17, від 06 квітня 2022 року у справі №607/7638/17, від 12 вересня 2022 року у справі №569/16691/16-а згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

При цьому суд звертає увагу на те, що можливі порушення у заповненні трудової книжки, зазначені відповідачем, не впливають на факт роботи позивачки у спірні періоди та отримання нею загального трудового стажу.

Суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

За загальним правилом, формальні неточності у документах не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації її права на соціальний захист.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі №593/283/17, від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а, від 23 жовтня 2019 року у справі №263/3783/17, від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17, від 20 січня 2021 року у справі №588/647/17, від 18 листопада 2022 року у справі №560/3734/22 та інших.

Підсумовуючи вищевикладене суд зазначає, що відповідачем протиправно не зараховано періоди роботи позивачки згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 та період навчання з 01.09.1981 по 25.02.1983.

При цьому суд звертає увагу, що позивачка самостійно вживала заходи щодо усунення виявлених недоліків в документах та підтвердження наявного страхового стажу.

Так, позивачка звернулася до органів РАГСу з метою приведення відомостей, які вказані в актових записах у відповідність до паспортних даних тобто щоб в усіх документах РАГСу було зазначене правильне ім`я « ОСОБА_8 » та по батькові « ОСОБА_16 ».

24.10.2024 Оріхівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) було видано висновок про відмову про внесення змін до актового запису цивільного стану (№89/32.6-03.7-09)

Причиною відмови у внесенні змін було те, що анкетні дані позивачки в різних документах зазначені по різному, а імені «Весиле» немає у словнику українських власних імен, тому неможливо застосувати правила написання українських імен.

Хоча на це і відсутнє посилання в спірному рішенні, проте відповідач та третя особа звертають увагу суду на те, що позивачкою не надано уточнюючої довідки на підтвердження періоду роботи з 31.08.1988 року по 09.11.1995 року, що порушує вимоги Порядку №637, Інструкції №58, Інструкції №162..

Однак, позивачкою вживалися заходи щодо пошуку документів АТ «Дніпро», в якому вона працювала у вказаний період.

Згідно отриманих відповідей архівних установ та з райадміністрації вбачається, що первинні документи АТ «Дніпро» відсутні, тобто отримати копію наказу про звільнення (або уточнюючу довідку) можливості немає.

Таким чином позивачка вжила необхідних заходів для підтвердження періоду роботи з 31.08.1988 по 09.11.1995 в об`єднанні ресторану «Дніпро», яке було реорганізоване в Акціонерне товариство «Дніпро».

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom №44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany №71916/01, №71917/01 та №10260/02).

Також, суд вважає за потрібне наголосити, що на сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування (standards of proof): «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence), «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence) та «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

У справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень щодо відмови фізичній особі у реалізації її права на соціальний захист, гарантованого, зокрема, статтею 46 Конституції України, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».

Це, зокрема, зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України».

Також, аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2019 року у справі №822/863/16, від 21 листопада 2019 року у справі №826/5857/16, від 11 лютого 2020 року у справі №816/502/16, від 16 червня 2020 року у справі №756/6984/16-а, від 18 листопада 2022 року у справі №560/3734/22 та інших.

На думку суду, рішення відповідача від 11.09.2024 року №18 про відмову у призначенні пенсії не відповідає вищезазначеним принципам, а отже не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.

При цьому решта доводів та заперечень учасників справи (в даному випадку відповідача та третьої особи), висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Судом враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Щодо вимог зобов`язального характеру то Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Аналіз положень Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Вищезазначені висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 18 жовтня 2018 року у справах №822/584/18, №806/1316/18, від 23 листопада 2018 року у справі №826/8844/16, від 20 грудня 2018 року у справі №524/3878/16-а, від 22 вересня 2022 року у справі №380/12913/21 та інших.

Для належного захисту прав позивача суд вважає за необхідне, зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивачки період навчання з 01 вересня 1981 року по 25 лютого 1983 року відповідно до диплому № НОМЕР_1 від 25 лютого 1983 року та довідки від 09 вересня 2023 року №477, період роботи з 01 березня 1983 року по 31 грудня 2017 року відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 від 01 березня 1983 року, та повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії за віком від 05 вересня 2024 року, з урахуванням висновків суду.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач правомірність свого рішення належними та допустимими доказами не довів.

За таких обставин, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

При зверненні до суду позивачкою сплачено судовий збір в розмірі 968,96 грн., який підлягає стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, яким прийнято протиправні рішення - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.

Інші судові витрати позивачкою до стягнення не заявлялись.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Ярошенка Олександра Олеговича (пр. Ювілейний, 14/1, м. Запоріжжя), до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49033), третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69005) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 11.09.2024 року №18 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01 вересня 1981 року по 25 лютого 1983 року відповідно до диплому № НОМЕР_1 від 25 лютого 1983 року та довідки від 09 вересня 2023 року №477, період роботи з 01 березня 1983 року по 31 грудня 2017 року відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 від 01 березня 1983 року, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 05 вересня 2024 року, з урахуванням висновків суду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 (дев`яносто шість) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «10 » квітня 2025 року.

Суддя Р.В. Кисіль