Справа № 400/5423/24
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2025-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/5423/24

Перша інстанція: суддя Гордієнко Т. О.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Єщенка О. В.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року у справі за позовом адвоката Окольчишиної Ірини Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У червні 2024 року адвокат Окольчишина І.М., яка діє і інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просила:

- визнати протиправними дії щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, враховуючи базовий місяць січень 2016 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення в період з 01.01.2016 по 28.02.2018, із встановленням місяцем підвищення грошових доходів (базового місяця) січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум індексації,

- визнати протиправною бездіяльність щодо непроведення нарахування та виплати щомісячної індексації-різниці грошового забезпечення у сумі 25 396,03 грн за період з 01.03.2018 до 26.09.2018, відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі Порядок № 1078), із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі Порядок №44),

- зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну індексацію-різницю грошового забезпечення у сумі 25 396,03 грн. за період з 01.03.2018 до 26.09.2018, відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44;

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо непроведення нарахування та виплати щомісячної індексації-різниці грошового забезпечення у сумі 98 041,67 грн. за період з 25.02.2022 до 08.05.2024, відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44;

- зобов`язати нарахувати та виплатити щомісячну індексацію-різницю грошового забезпечення у сумі 98041,67 грн. за період з 25.02.2022 до 08.05.2024, відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44.

В обґрунтування заявлених позовних вимог адвокат покликається на те, що відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-ХІІ (далі - Закон №1282-ХІІ) індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці і її виплата є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Стосовно вимог про обов`язок відповідача нарахувати та виплатити її довірителю індексацію за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 адвокат просить врахувати, що місяцем обчислення індексу споживчих цін (базовим місяцем) у цей період має бути січень 2008 року, оскільки на законодавчому рівні, посадові оклади військовослужбовців були підвищені з 01.01.2008 та до 01.03.2018 підвищення не відбувалося.

Мотивуючи вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити її довірителю індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 26.09.2018 та з 25.02.2022 до 08.05.2024, адвокат покликається на положення абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078, згідно яких, якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року був меншим за суму можливої індексації грошового забезпечення, яка склалася в тому місяці, у військовослужбовця виникає право на виплату індексації грошового забезпечення у фіксованому розмірі, як різниці між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, враховуючи базовий місяць січень 2016 року.

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 по 28.02.2018, враховуючи базовий місяць січень 2008 року з урахуванням раніше виплачених сум індексації.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 щомісячної індексації - різниці грошового забезпечення у сумі 25 396,03 грн. за період з 01.03.2018 до 26.09.2018, відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078.

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 провести нарахування та виплатити ОСОБА_1 щомісячну індексацію-різницю грошового забезпечення у сумі 25 396,03 грн. за період з 01.03.2018 до 26.09.2018, відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 щомісячної індексації-різниці грошового забезпечення у сумі 98 041,67 грн. за період з 25.02.2022 до 08.05.2024, відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078.

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 провести нарахування та виплатити ОСОБА_1 щомісячну індексацію-різницю грошового забезпечення у сумі 98 041,67 грн. за період з 25.02.2022 до 08.05.2024, відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078.

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Вирішуючи спір та задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, виходив із того, що згідно положень Закону №1282-ХІІ позивач має право на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у спірний період у законодавчо встановленому розмірі.

Суд зауважив, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, та з огляду на встановлені положеннями Порядку №1078 правила й умови нарахування індексації, відповідач повинен був здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у спірний період.

Суд встановив, що позивачу у період з 01.01.2016 по 28.02.2018 поточна індексація грошового забезпечення нараховувалася та виплачувалася із встановленням місяцем підвищення грошових доходів (базового місяця) січень 2016 року.

Втім, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 26.01.2022 у справі №400/1118/21, суд указав, що у вказаний вище період відповідач повинен був проводити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення із застосуванням місяцем обчислення індексу споживчих цін (базовим місяцем) - січень 2008 року.

За таких підстав, суд визнав протиправним нарахування і виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із встановленням місяця підвищення грошових доходів (базового місяця) січень 2016 року та зобов`язав нарахувати та виплатити позивачу у вказаний період індексацію із застосуванням місяцем обчислення індексу споживчих цін січень 2008 року.

Також суд дійшов висновку, що позивач має право на нарахування та виплату індексації-різниці у фіксованому розмірі, оскільки встановив, що розмір підвищення доходу позивача в березні 2018 року був меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року.

З огляду на встановлене, суд дійшов висновку, що згідно положень абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078 наведене є підставою для нарахування та виплати позивачу індексації - різниці зокрема, у загальному розмірі 25 396,03 грн за період з 01.03.2018 до 26.09.2018 та у сумі 98 041,67 грн. за період з 25.02.2022 до 08.05.2024.

Водночас, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених вимог про зобов`язання відповідача виплачувати індексацію грошового забезпечення із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44, оскільки вважав, що права позивача в цій частині не порушені, а тому задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ВЧ НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Скаржник зазначає, що у спірний період, що охоплюється 2016 - 2018 роками індексація грошового забезпечення не виплачувалася з огляду на відсутність фінансової можливості у Міністерства оборони щодо виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України.

Скаржник зауважував, що у вказаний період з метою підтримання достатнього життєвого рівня військовослужбовців, грошове забезпечення останніх було збільшено шляхом виплати премій та наголошував, що базовим місяцем є січень 2016 року.

Тож скаржник не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо застосування місяцем обчислення індексу споживчих цін під час розрахунку індексації грошового забезпечення за цей період січень 2008 року.

Присутні в апеляції також доводи ВЧ НОМЕР_1 про безпідставність вимог щодо нарахування позивачу фіксованої індексації грошового забезпечення, за період з 01.03.2018 по 08.05.2024.

Покликаючись на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15.06.2022 №520/4061/21, скаржник зазначає, що з аналізу положень Закону №1282-ХІІ та Порядку №1078 випливає відсутність такого поняття як «фіксована сума індексації», а такий термін використовувався у додатку 4 «Приклад проведення індексації у разі підвищення грошових доходів» до Порядку №1078, у редакції, яка діяла до 15.12.2015.

При цьому, скаржник зауважує, що відповідно до положень Закону №1282-ХІІ та Порядку №1078, позивачу виплачувалася індексація грошового забезпечення, що свідчить про те, що відповідач діяв в межах повноважень та підстави для визнання протиправними дії відсутні.

Також скаржник не погоджується із розрахованою судом сумою індексації та зазначає, що право визначати розміри та суми індексації грошового забезпечення, надається виключно відповідному структурному підрозділу за місцем роботи (проходження військової служби).

Далі скаржник зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» у 2023 році зупинена дія Закону №1282-ХІІ, що свідчить про те, що позовні вимоги за 2023 рік є безпідставними та задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене вище, на переконання скаржника, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Адвокат подала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на доводи, які ідентичні доводам викладеним у позовній заяві, та які узгоджуються із висновками суду першої інстанції, зазначає про безпідставність апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, а тому просить скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 у період з 27.06.1994 по 26.09.2018 за контрактом, з 25.02.2022 по 08.05.2024 у зв`язку з мобілізацією.

Згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_2 №23-РС від 07.05.2024 (по особовому складу) майстер-сержант ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини, якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу (у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи), пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №114 від 08.05.2024 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення та направлений на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час проходження військової служби позивачу не виплачувалося в повному обсязі грошове забезпечення, зокрема, індексація грошового забезпечення, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за судовим захистом.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.06.2019 позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ВС НОМЕР_1 , що полягає у ненарахуванні та невиплаті індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.09.2018. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в період з 01.01.2016 по 26.09.2018.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2019 у справі №400/859/19 рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.06.2019 скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2016 по 28.02.2018. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

28.02.2020 на виконання рішення суду по справі № 400/859/19 ВЧ НОМЕР_1 виплатила позивачу індексацію у розмірі 4435,68 грн..

Адвокат Окольчишина І.М., яка діє і інтересах ОСОБА_1 звернулася до ВЧ НОМЕР_2 із заявою про надання інформації щодо нарахованої індексації, а також про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базовим місяцем січень 2008 року та так званої фіксованої індексації за період з 01.03.2018.

У відповідь на вказану заяву відповідач повідомив про відсутність правових підстав для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення у визначених розмірах, а також повідомив, що для розрахунку індексації за 2016 - 2018 роки був застосований базовий місяць січень 2016 року.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За такого правового регулювання, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку судового рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм процесуального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

По-перше колегія суддів вважає за необхідне надати відповідь на довід ВЧ НОМЕР_1 про допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права, зокрема, не застосування наслідків пропуску позивачкою строку звернення до суду.

Так, згідно з частиною 1статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписи абзацу 1 частини 2 статті 122 КАС України визначають, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин 1-2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частина 5 статті 122 КАС України визначає, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, спеціальною нормою, яка встановлює строки звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати є частина 2 статті 233 КЗпП України.

Частина 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022) визначала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, частини перша і друга статті 233 КЗпП України викладені в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відтак, до 19.07.2022 право позивачки на звернення до суду з даним позовом не обмежувалося будь-яким строком, а з 19.07.2022 реалізацію цього права закон обмежив трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Колегія суддів також враховує, що Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частини 2 статті 233 КЗпП України.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини 2 статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, аналіз наведених норм чинного законодавства, (у редакції, яка діяла до 19.07.2022) з урахуванням висновків Конституційного Суду України, наведених у рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013, дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно матеріалів справи, на час виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення ( 21.09.2018) частина 2 статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

З огляду на викладене, посилання скаржника на пропуск позивачем строку звернення до суду є помилковими, оскільки право позивача на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини 2 статті 233 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022) не обмежене будь-яким строком.

Надалі, колегія суддів встановила, що вдруге звільнення з військової служби відбулося 08.05.2024, а до суду позивач звернувся 10.06.2024, що також свідчить про те, що звернення до суду відбулося у межах строків, встановлених законодавством.

Таким чином, колегія суддів вважає доводи скаржника помилковими.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги, в яких скаржник заперечує порушення прав позивача на виплату індексації грошового забезпечення, колегія суддів зазначає таке.

Приписи частини 1 статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-XII) визначають, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно частини 3 статті 9 Закон №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ від 03.07.1991 (далі і вище - Закон №1282-ХІІ) визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України

Відповідно до статті 1 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання; поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.

Перелік об`єктів індексації установлений частиною 1 статті 2 Закону № 1282-ХІІ, згідно з якою індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

До таких об`єктів індексації в силу абзацу 4 частини 1 статті 2 Закону № 1282-ХІІ належить оплата праці (грошове забезпечення).

Стаття 4 Закону №1282-ХІІ визначає, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення, у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, механізм індексації має універсальний характер. У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють наступне виникнення права на отримання індексації.

Згідно матеріалів справи, виникнення спірних правовідносин зумовлено нездійсненням відповідачем нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачу у спірний період.

Оскільки матеріалами справи встановлено, що у період з 01.01.2016 по 28.02.2018 позивачу поточна індексація нарахована та виплачена з урахуванням січня 2016 року як базового місяця, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про протиправність таких дій відповідача.

Посилання ж в апеляційній скарзі на відсутність фінансової можливості щодо виплати індексації грошового забезпечення, колегія суддів оцінює критично, оскільки саме із виплатою індексації заробітної плати (грошового забезпечення) законодавцем пов`язано реалізацію роботодавцем гарантій щодо оплати праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Крім того, слід зазначити, що реалізація особою права на виплату грошового забезпечення не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, а обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення.

З цього приводу колегія суддів вважає доречним зауважити, що відповідно до правової позиції Європейського суду у справі «Кечко проти України» (рішення від 08.11.2005), органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Стосовно доводів скаржника про відсутність підстав для нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у спірний період із застосуванням місяцем, за яким починається обчислення індексу споживчих цін січень 2008 року, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 26.01.2022 у справі №400/1118/21, висловив правову позицію стосовно правильності визначення базового місяця при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошового забезпечення військовослужбовців за період з 27.07.2017 по 28.02.2018.

У цій справі Верховний Суд змінив постанову суду апеляційної інстанції та зобов`язав нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 27.07.2017 по 28.02.2018 включно із прийняттям індексу споживчих цін за 1 або 100 відсотків для обчислення індексації грошового забезпечення у січні 2008 року (базовий місяць).

Висновками для прийняття такого рішення слугувало наступне.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (надалі - Порядок № 1078).

Відповідно до пункту 1 цього Порядку він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Відповідно до положень пунктів 2, 5 Порядку № 1078 для визначення базового місяця для проведення індексації доходів необхідно обрати місяць, у якому заробітна плата працівника зросла за рахунок її постійних складових.

Отже, підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення посадових окладів особи. Тобто, початок відліку для обчислення індексу споживчих цін є місяць підвищення посадового окладу. З цього місяця значення індексу споживчих цін приймають за 1 або 100 відсотків, а приріст індексу розраховується з наступного місяця. При цьому, нарахування індексації проводиться в місяці, наступному за місяцем, у якому був офіційно опублікований індекс інфляції.

Згідно з пунктом 10-2 Порядку №1078 для працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, яких переведено на іншу роботу (місце проходження служби) на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (умов проходження служби) у разі продовження такими особами роботи (проходження служби), для новоприйнятих працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, а також для тих, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати (грошового забезпечення), передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу), за посадою, яку займає працівник, військовослужбовець, поліцейський, особа рядового і начальницького складу.

Як відзначив Верховний Суд, аналіз наведених норм законодавства України, дає підстави дійти висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

Досліджуючи обставини, в якому місяці відбулося підвищення грошового забезпечення військовослужбовців, суд касаційної інстанції звернувся до постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою було затверджено підвищені схеми посадових окладів військовослужбовців.

Відповідно до пункту 13 указаної Постанови, вона набрала чинності з 01.01.2008.

З січня 2008 року по 28 лютого 2018 року посадовий оклад позивача не змінювався.

Наведена постанова діяла до дати набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме: до 01 березня 2018 року.

З огляду на викладене суд касаційної інстанції дійшов висновку, що, відповідно до положень Порядку №1078, січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення позивача за період з 27.07.2017 по 28.02.2018.

Колегія суддів вважає, що наведене судове рішення ухвалено судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах, адже подібними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

За таких умов, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяцем обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо безпідставного задоволення позову в цій частині є необґрунтованими, а висновок суду першої інстанції у відповідній частині, відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у справі №400/1118/21.

Досліджуючи питання обґрунтованості доводів скаржника про відсутність у позивача права на виплату індексації грошового забезпечення згідно положень абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078, колегія суддів керується наступним.

Як мовилося вище, Порядок №1078 визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення.

Зокрема, слід звернути увагу на те, що з 01.12.2015 в абзацах 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078 йде мова про поняття індексації-різниці, право на яку виникає тільки тоді, коли у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) розмір доходу менший суми можливої індексації, визначеної в цьому місяці.

Абзаци 3, 4 пункту 5 Порядку №1078 у редакціях, які застосовувалися з 1 грудня 2015 року передбачали обставини, за наявності яких у місяці підвищення доходу індексація (не)нараховується, а саме:

- сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 3);

- сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 4).

Якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) сума цієї індексації нараховується, то абзац 6 пункту 5 Порядку №1078 додатково указує, що ця сума індексації-різниці виплачується до наступного підвищення тарифних ставок (окладів) і до неї надалі додається поточна індексація, яка складається, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації у розмірі 103 відсотки.

Колегія суддів також враховує висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 23.03.2023 у справі №400/3826/21 щодо підстав виплати та розміру так званої «фіксованої» індексації грошового забезпечення та наявності/відсутності у військової частини дискреційних повноважень у цьому питанні.

У цій справі Верховний Суд зазначив, що системний аналіз пункту 1, абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078 дає підстави зробити висновок, що нарахування й виплата індексації-різниці має щомісячний фіксований характер, гарантується законом і є обов`язковими для підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності і господарювання, а також для фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Враховуючи те, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, та з огляду на правила й умови нарахування суми індексації-різниці, які встановлені абзацами 3, 4, 6 пункту 5 Порядку №1078, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що повноваження військової частини щодо виплати цієї суми не є дискреційними.

Доводи скаржника про те, що положення Закону №1282-ХІІ та Порядку №1078 не містять в собі такого поняття як «фіксована сума індексації», а відтак вона не повинна нараховуватися, колегія суддів вважає такими, що ґрунтуються на помилковому та однобічному трактуванні норм права.

Стосовно посилання скаржника на те, що позивачу у вказаний період індексація нараховувалася та виплачувалася, колегія суддів зазначає, що з наданої довідки вбачається, що здійснюючи нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 року, відповідач фактично врахував лише норми абзаців 1, 2 пункту 5 Порядку №1078, згідно з якими у разі підвищення тарифних ставок (окладів) значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків, а обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Тобто позивачу виплачувалася поточна індексація, що зокрема останнім не заперечується, натомість позовні вимоги стосуються нарахування та виплати у вказаний період індексації-різниці грошового забезпечення.

Колегія суддів вважає, що для вирішення цього питання слід встановити співвідношення розміру підвищення грошового доходу позивача в березні 2018 року (всіх складових грошового забезпечення, які не мають разового характеру) та суми індексації, що мала скластися в цьому місяці.

Вирішуючи питання щодо наявності у позивача права на отримання індексації різниці та визначення правильності розрахованого судом її розміру колегія суддів звертається до положень Порядку №1078.

Як мовилося вище, відповідно до абзацу 4 пункту 5 Порядку №1078 особа має право на отримання суми індексації-різниці за умови, якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року.

При цьому, відповідно до пункту 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

У березні 2018 року прожитковий мінімум становив 1762 грн.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Відповідно до приписів абзацу 5 пункту 4 Порядку №1078, даних Мінстатистики щодо індексів споживчих цін, сума індексації за березень 2018 року розраховується: прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.03.2018 слід помножити на величину приросту індексу споживчих цін і поділити на 100 (1762,*253,30%/100), та становить 4 463,15 грн.

За змістом витягу з роздавальних відомостей грошового забезпечення від 11.03.2019 (а.с.15) позивачу у лютому 2018 року нараховано грошове забезпечення у розмірі 8466,60 грн., а у березні 2018 року 9216,18 грн.

За таких умов, розмір збільшення грошового доходу позивача березні 2018 року у порівнянні з лютим 2018 року склав 749,58 грн. (9216,18 грн. - 8466,60 грн.), що є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року.

Враховуючи приписи Порядку №1078 сталий щомісячний розмір індексації позивача з березня 2018 року становить 3713,57 грн. (4463,15 грн. 749,58 грн.).

Наведене свідчить про безпідставність доводів скаржника про відсутність у ОСОБА_1 права на нарахування та виплату індексації-різниці, починаючи з 01.03.2018.

Посилання скаржника на передчасність вимог щодо нарахування та виплату фіксованої суми індексації, колегія суддів вважає такими, що ґрунтуються на помилковому та однобічному трактуванні норм права.

Водночас, колегія суддів вважає доречними зауваження скаржника стосовно того, що Прикінцевими положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» зупинена на 2023 рік дія Закону №1282-ХІІ.

Так, згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 №2710-ІХ, зупинений обов`язок роботодавців щодо нарахування індексації грошового забезпечення на 2023 рік, тобто протягом 2023 року індексація грошового забезпечення не нараховується та не виплачується.

Відтак, підприємства, установи, організації у 2023 році звільнені від обов`язку здійснювати нарахування та виплату індексації доходів, зокрема, оплати праці (грошового забезпечення). Обчислення індексу споживчих цін для нарахування сум індексації у 2023 році не здійснюється.

Колегія суддів звертає увагу, що вказана норма є чинною на даний час, не визнавалась неконституційною, а тому підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

При цьому, оскільки дія Закону №1282-XII зупинена на 2023 рік, то підзаконний нормативно-правовий акт - Порядок №1078, який прийнятий на виконання вимог частини 2 статті 6 вказаного Закону, також не діє протягом 2023 року.

Таким чином, позовні вимоги позивача щодо нарахування та виплати йому індексації-різниці за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 не підлягають задоволенню, оскільки у вказаний період законодавцем взагалі зупинена дія Закону №1282-XII та, відповідно, індексація грошового доходу як військовослужбовців так й інших працівників не проводилась, що виключає протиправну бездіяльність відповідача в цій частині щодо виконання ним своїх обов`язків, що помилково не встановлено судом першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078 позивач має право на отримання суми індексації-різниці грошового забезпечення із застосуванням щомісячної фіксованої індексації у розмірі 3713,57 грн. за періоди з 01.03.2018 по 21.09.2018, з 25.02.2022 по 31.12.2022, а також з 01.01.2024 по 08.05.2024.

Сформовані апеляційним судом висновки та здійснені розрахунки підтверджують висновки суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на виплату індексації різниці у розмірі 3713,57 грн. лише за вказані вище періоди.

Суд першої інстанції не звернув уваги на наведене вище, а тому колегія суддів лише частково погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Отже, з урахуванням викладеного слід констатувати, що обґрунтування апеляційної скарги ВЧ НОМЕР_2 про відсутність підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення знайшли своє підтвердження лише частково, а тому апеляційна скарга має бути задоволена частково.

Відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, рішення суду слід скасувати в частині задоволення вимог, що стосуються індексації різниці за період з 25.02.2022 та прийняти у цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. В іншій частині судове рішення слід залишити без змін.

За результатами апеляційного перегляду, розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не проводився.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року, в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 щомісячної індексації - різниці грошового забезпечення починаючи з 25.02.2022, та зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації у сумі 98 041,67 грн. за вказаний період скасувати.

Прийняти у цій частині постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної індексації-різниці у розмірі 3713,57 грн. за періоди з 25.02.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2024 по 08.05.2024, відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення у розмірі 3713,57 грн., щомісяця, за періоди з 25.02.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2024 по 08.05.2024, відповідно до положень абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

В задоволенні решти позовних вимог в цій частині вимог відмовити.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя О. В. Єщенко

Повне судове рішення складено 08.04.2025.