Справа № 140/10249/24
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 рокуСправа № 140/10249/24 пров. № А/857/1837/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Гудима Л.Я., Кузьмича С.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2024 року (суддя Ксензюк А.Я., м.Луцьк), -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУПФ-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі ГУПФ-2), в якому просив:

визнати протиправними дії щодо відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №796-ХІІ);

зобов`язати ГУПФ-1 зарахувати період проживання 3 роки станом на 01.01.1993 в зоні гарантованого добровільного відселення та призначити і виплачувати пенсію позивачу із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ з часу виникнення права на призначення пенсії з 23.07.2024.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУПФ-2 від 03.07.2024 №671 (далі Рішення). Зобов`язано ГУПФ-2 призначити позивачу з 23.07.2024 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В доводах апеляційної скарги вказує, що позивачем не підтверджено факт проживання або роботи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 роки, відтак право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII у останнього відсутнє.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на судове рішення, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи документи дають підстави для висновку, що позивач станом на 01.01.1993 проживав у зоні гарантованого добровільного відселення більше 3 років, що є підставою для зменшення пенсійного віку позивачу, передбаченого положеннями статті 55 Закону №796-ХІІ.

Такі висновки суду першої інстанції є помилковими, з таких міркувань.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В іншій частині - щодо відмови у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що позивач має статус громадянина потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням від 04.05.1994 серії НОМЕР_1 , виданим Волинською облдержадміністрацією.

Згідно з довідкою від 19.06.2024 №3493, виданою Камінь-Каширською міською радою (далі Міська рада), позивач постійно проживає і зареєстрований по АДРЕСА_1 , яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення ІІІ категорії з 14.01.2011 по теперішній час. По АДРЕСА_2 дійсно постійно проживав і був зареєстрований з 18.11.1988 по 19.11.1988, з 28.12.1990 по 14.01.2011 (далі Довідка-1).

Згідно з довідкою Опорного закладу загальної середньої освіти «Камінь-Каширський ліцей №1 ім. Євгена Шабліовського» Міської ради від 19.06.2024 №01-39/234, позивач з 1977 по 1987 навчався в Камінь-Каширській середній школі міста Каменя-Каширського Волинської області (далі Довідка, Середня школа).

Дипломом Державного комітету Української РСР по професійно-технічній освіті від 24.11.1988 серії НОМЕР_2 підтверджується, що ОСОБА_1 01.09.1987 вступив до середнього професійно-технічного училища №58 м. Львова та 24.11.1988 закінчив повний курс середнього професійно-технічного училища на базі середньої освіти по професії наладчик поліграфічного устаткування.

Період строкової військової служби позивача з 18.12.1988 по 20.12.1990 підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_3 .

25.06.2024 позивач звернувся до ГУПФ-1 із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

За принципом екстериторіальності заяву було розглянуто ГУПФ-2.

Рішенням відмовлено у призначенні пенсії. Вказано, що за доданими документами до страхового стажу позивача не зараховано період строкової військової служби з 18.12.1988 по 20.12.1990, оскільки запис про демобілізацію не завірено печаткою та підписом командира військової частини. Для зарахування даного періоду до страхового стажу необхідно подати військовий квиток або уточнюючу довідку про тривалість строкової військової служби, видану на підставі облікової картки заявника.

Також до періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період навчання в середньому професійно-технічному училищі №58 м. Львів - оскільки м. Львів не відноситься до зони радіологічного забруднення; період проходження строкової військової служби з 18.12.1988 по 20.12.1990 у зв`язку з відсутністю інформації про місцезнаходження військової частини на території радіоактивного забруднення.

Документами підтверджено, що особа станом на 01.01.1993 проживала в зоні гарантованого добровільного відселення 2 роки 6 місяців, всього у вказаній зоні позивач проживав 33 роки 5 місяців 21 день.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон №796-XII.

Статтею 49 цього Закону визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у наступному вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно з частиною першою статті 55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV.

Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ передбачено, зокрема, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи - особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки, та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

З наведених положень Закону вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії станом на 01.01.1993 не менше 3 роки, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Тобто обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону №796-XII - є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років з моменту аварії до 01.01.1993.

Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, обов`язковий для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26.04.1986.

Отже, щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років станом на 01.01.1993, то його необхідно обраховувати з 26.04.1986 по 01.01.1993.

Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони посиленого радіологічного контролю, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на Чорнобильській АЕС.

Положення Закону №796-ХІІ за дотримання умов, визначених у ньому, дозволяють зменшувати пенсійний вік особи, але не більше ніж на 6 років.

Таким чином, виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту статті 55 вказаного Закону, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» м.Камінь-Каширський Волинської області було віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1 (далі Порядок №22-1), передбачено, що при призначенні (перерахунку) пенсії за віком надаються, зокрема документи, які засвідчують особливий статус особи, та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування.

Абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. Для потерпілих від Чорнобильської катастрофи такими документами є:

документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, сформованого у постанові від 11 листопада 2024 року у справі №460/19947/23 підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29 січня 2020 року у справі №572/245/17, від 17 червня 2020 року у справі №572/456/17 та від 19 вересня 2024 року у справі №460/23707/24.

Крім того, у постановах від 19 вересня 2019 року у справі №556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі №500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі №460/23707/22, від 2 жовтня 2024 року у справі №500/551/23 Верховний Суд зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2024 року у справі №460/19947/23, зауважує, що наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII. Вагомим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.

Також, Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року справі №572/456/17, вказав, що підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіоактивного забруднення, наголосив, що під час розгляду справи щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ потрібно перевірити, чи постійно проживав або постійно працював позивач у зоні гарантованого добровільного відселення.

Отже, наявність лише посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень статті 55 Закону №796-XII. Вагомим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території протягом 3 років станом на 01.01.1993.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з Довідкою, позивач з 1977 по 1987 роки навчався в Середній школі.

Таким чином, у зв`язку з підтвердження факту навчання в середній школі протягом 1977-1987 років позивач має право на початкову величину зниження пенсійного віку як особа, яка постійно проживала у гарантованого добровільного відселення з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Щодо Довідки-1, то вона лише частково охоплює період з 26.04.1986 по 01.01.1993 (2 роки 6 днів).

Відповідно до диплому від 24.11.1988 серії НОМЕР_4 , з 01.09.1987 по 24.11.1988 позивач навчався у середньому професійно-технічному училищі №58 м. Львова.

Оскільки м. Львів не віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, вказаний період навчання не було враховано пенсійним органом до періоду проживання на відповідній території.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що постійне місце роботи/навчання нерозривно пов`язане з постійним місцем проживанням особи, відтак період навчання позивача у середньому професійно-технічному училищі №58, що розташований у м. Львові, враховуючи територіальну віддаленість, спростовують факт постійного проживання його у зоні гарантованого добровільного відселення в період з 01.01.1987 по 24.11.1988.

Періодичне перебування особи на певній території (зокрема, у період канікул або вихідних) не підтверджує факт постійного проживання, якщо основне місце перебування особи протягом навчального року є в іншому місті.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що протягом усього періоду навчання він продовжував фактично проживати на території зони гарантованого добровільного відселення та щоденно здійснював проїзд до місця навчання, що було б необхідною умовою для врахування відповідного періоду.

Покликання позивача на те, що весь період, не зайнятий навчанням, перебував в м.Камінь-Каширський Волинської області у батьків, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.

Окрім того, відповідно до військового квитка від 18.12.1988 серії НОМЕР_3 позивач у період з 18.12.1988 по 20.12.1990 проходив військову службу.

При цьому, матеріали справи не містять відомостей, де саме позивач проходив військову службу у цей період.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що проходження військової служби за місцем призову не є підтвердженням фактичного постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення, адже в цей період особа перебуває у розпорядженні військової частини за місцем її розташування. Оскільки військова служба та навчання зазвичай є тривалими періодами, протягом яких особа постійно перебуває (проживає) в певному місці, такі періоди можуть бути прирівняні до постійного проживання або роботи в зоні радіоактивного забруднення і враховані під час призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, лише за умови, що вони проходили в такій зоні і зазначене буде підтверджено відповідними доказами.

Доказів того, що позивач проходив військову службу саме на території, яка відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, не надано.

Таким чином, за відсутності конкретних відомостей про місце проходження служби, а також з огляду на характер строкової військової служби як обов`язку, що виконується незалежно від місця проживання, цей період не може бути врахований як період постійного проживання на території зони гарантованого добровільного відселення.

Довідка-1 є недостатньою для призначення пенсії позивачу відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Інших доказів на підтвердження проживання в зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років станом на 01.01.1993 позивач суду не надав, окрім посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

Водночас, враховуючи наведені правові норми та правову позицію Верховного суду у подібних справах, вказане посвідчення хоча й дає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, в тому числі й на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, однак не підтверджує факту постійного проживання, працевлаштування чи навчання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 01.01.1993.

Суд першої інстанції залишив поза увагою те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує з фактом саме фізичного перебування особи, тобто, у зв`язку із постійним проживанням чи працею у зоні радіоактивного забруднення протягом 3 років станом на 01.01.1993, з огляду на тривалий вплив радіації на організм людини, та, відповідно, не здійснив перевірку факту постійного проживання позивача протягом зазначеного періоду у зоні гарантованого добровільного відселення.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність у позивача права на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку є передчасним, оскільки судом не в повній мірі перевірено та досліджено всі обставини і докази, що мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин. Відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суду, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставного задоволення позову, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2024 року в частині задоволення позову скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову в цій частині відмовити.

В решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді Л. Я. Гудим
С. М. Кузьмич