Справа № 260/10602/23
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2025-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/10602/23 пров. № А/857/32096/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року в справі № 260/10602/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Іванчулинець Д.В.,

час ухвалення рішення 31 жовтня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) (далі - відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 136 527,30 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні невиплату ОСОБА_1 в день виключення зі списків частини 21.12.2022 року одноразової грошової допомоги при звільненні.

Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 21.12.2022 року по 20.06.2023 року (за шість місяців), в розмірі 87 347,34 грн. (вісімдесят сім тисяч триста сорок сім гривень тридцять чотири копійки).

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким зміни рішення суду першої інстанції в частині суми стягнення середнього заробітку.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що до шестимісячного строку стягнення середнього заробітку підлягає застосуванню принцип співмірності. Такий принцип повинен бути застосовним як про це зазначено в постанові Верховного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19. Апелянт з урахуванням обставин у справі, просить суд не зменшувати період середнього заробітку, а застосувати принцип співмірності в межах 6 місячного строку відшкодування середнього заробітку, адже застосування принципу співмірності та зменшення суми середнього заробітку є правом суду, яке не залежить від того в якій редакції викладена стаття 117 КЗпП України. Звертає увагу на правові висновки Верховного Суду в постанові від 20.06.2024 в справі №120/10686/22.

Позивач (його представник) своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, старший лейтенант ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) проходив військову службу в органах Державної прикордонної служби України, в тому числі на момент звільнення в НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ).

Так, наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону «Про особовий склад» від 09 грудня 2022 року №4218-ОС старшого лейтенанта ОСОБА_1 , звільнено з військової служби за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас, з правом носіння військової форми одягу, виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення з 20 грудня 2022 року.

Відповідно до витягу з наказу від 09 грудня 2022 року №4218-ОС на момент звільнення з військової служби позивач ОСОБА_1 , мав таку вислугу років: 23 роки 04 місяці 04 дні у календарному обчисленні; 20 років 01 місяць 16 днів у пільговому обчисленні; загальна вислуга складає - 43 роки 05 місяців 20 днів.

Станом на день звільнення 20 грудня 2022 року НОМЕР_1 прикордонний загін не здійснив повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , а саме в частині одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби.

Вважаючи зазначені дії протиправними ОСОБА_1 , оскаржив такі в судовому порядку.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року за №260/2409/23, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) задоволено. Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) щодо невиплати ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення зі списків особового складу військової частини. Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні з військової служби.

На виконання вищенаведеного рішення суду НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) провів 23 листопада 2023 року виплату ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 86 481,26 грн., що підтверджується банківською випискою від 23.11.2023 року про зарахування коштів та не заперечується відповідачем.

З набуттям права на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до повного розрахунку з 20.12.2022 року по 20.05.2023 року, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Не погоджуючись із відмовою відповідача, з метою захисту свої прав та законних інтересів, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Спірні правовідносини у цій справі виникли щодо права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (але не більш як за шість місяців). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Як встановлено судовим розглядом, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року за №260/2409/23, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) задоволено. Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) щодо невиплати ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення зі списків особового складу військової частини. Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні з військової служби.

На виконання вищенаведеного рішення суду НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) провів 23 листопада 2023 року виплату ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 86 481,26 грн., що підтверджується банківською випискою від 23.11.2023 року про зарахування коштів та не заперечується відповідачем.

Отже виплата (23 листопада 2023 року) позивачеві одноразової грошової допомоги в сумі 86 481,26 грн на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року за №260/2409/23, є обставиною, яка визначила період затримки розрахунку при його звільненні, адже така частина грошового забезпечення мало бути виплачено при звільненні військовослужбовцю до виключення його зі списків особового складу військової частини.

Згідно довідки про грошове забезпечення за № 642 від 22.12.2023 року наданою разом з платіжною інструкцією № 2979 від 22 листопада 2023 року поданою представником відповідача у відзиві до позовної заяви, ОСОБА_1 за останні два календарні місяці служби, що передують перед місяцем звільнення з військової служби встановлено, що за жовтень 2022 року (31 календарних днів) грошове забезпечення позивача склало 21526,25 грн. та за листопад 2022 року (30 календарних днів) склало 21526,25 грн. Відтак, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 705,78 грн. ((21526,25+21526,25):61). Разом з тим, відповідно до платіжного доручення № 279 від 22 листопада 2023 року ОСОБА_1 було виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 86531,26 грн..

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути виплачений позивачу за період з 21.12.2022 року по 20.06.2023 року у розмірі 128 451,96 грн. (182 календарних днів х 705,78 грн.).

Скаржник не заперечує зазначений розрахунок.

Щодо принципів розумності, справедливості та пропорційності в спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності визначила такі критерії при стягнення середнього заробітку, як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Насамперед, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновки щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 3248-IV від 20.12.2005

Із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

У зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в новій редакції, з 19.07.2022 стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV втратила чинність. Отже, колегія суддів вважає, що розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 Кодексу законів про працю України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19.07.2022 є неможливим.

Крім того, з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.

Загалом аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі№ 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах.

Відтак у зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова колегія вважає, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим

З огляду на те, що ОСОБА_1 наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону «Про особовий склад» від 09 грудня 2022 року №4218-ОС виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення з 20 грудня 2022 року, до спірних правовідносин належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Зазначена позиція апеляційного суду узгоджується з правовою позицією судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду висловленою в постанові від 06 грудня 2024 року в справі № 440/6856/22.

В цій постанові судова палата вважала за необхідне відступити від висновку, викладеному в постанові Верховного суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 20.06.2024 у справі № 120/10686/22, у якій зроблено протилежний висновок щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону № 2352-IX та на яку посилається апелянт.

Відтак підстав для застосування принципу співмірності до обмеженої 6 місяцями суми виплати коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові, а відтак і задоволення апеляційної скарги, немає.

Однак, в контексті висновків за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів звертає увагу на те, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення).

Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанови Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23, 21 червня 2023 року у справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22).

У контексті наведеного, колегія суддів наголошує, що позивач рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог в задоволенні яких було відмовлено, у межах цього апеляційного провадження, не оскаржує, а отже ОСОБА_1 погодився із рішенням в цій частині та в силу вимог статті 308 КАС України рішення суду в цій частині не переглядається. Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлені.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року в справі № 260/10602/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 09 квітня 2025 року.