Справа № 640/10399/20
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2025 року Київ № 640/10399/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., за участю секретаря судового засідання Самородської Т.Ю., представника Київської міської прокуратури Рябова О.А., представника Офісу Генерального прокурора Синюк О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу стягнення середнього заробітку,

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Прокуратури міста Києва (змінено найменування на Київську міську прокуратуру), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ виконуючого обов`язки прокурора міста Києва від 23.04.2020 року №755к, яким звільнено ОСОБА_1 з прокуратури міста Києва;

- стягнути з прокуратури міста Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.04.2020 року і до моменту фактичного поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача було незаконно звільнено з адміністративної посади наказом Генерального прокурора від 23.03.2020 №81 к, що стало наслідком прийняття наказу №755- к від 23.04.2020. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 у справі №804/5496/15 визнано протиправним і скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.03.2015 №217-к та поновлено позивача на посаді прокурора міста Києва з 24.03.2015. На виконання рішення суду від 25.02.2020, наказом Генерального прокурора від 04.03.2020 №72 к скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23.03.2015 №217 к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора міста Києва та поновлено позивача на вказаній посаді з 24.03.2015. Наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора від 06.03.2020 №80-к, на підставі рішення Ради прокурорів України від 05.03.2020, позивача призначено на посаду прокурора міста Києва з 06.03.2020. Наказом Генерального прокурора від 23.03.2020 №81- к скасовано наказ виконувача обов`язків Генерального прокурора від 06.03.2020 №80 к, як такий, що виданий без дотримання вимог ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», тобто звільнено з адміністративної посади прокурора м. Києва.

Позивач вказує, що законодавство не передбачає такого правового механізму як звільнення прокурора з адміністративної посади органу прокуратури шляхом скасування наказу, яким особу було призначено на посаду. Правовий механізм та підставі звільнення прокурорів з адміністративних посад передбачені та чітко визначені Законом України «Про прокуратуру» не були дотримані.

З огляду на наведене, вважає, що наказ виконувача обов`язків прокурора міста Києва №755-к від 23.04.2020 про звільнення ОСОБА_1 з прокуратури міста Києва є протиправним, суперечить приписам Конституції України, вимогам міжнародно правових актів, а тому підлягає скасуванню.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.11.2020 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2021 скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.11.2020 та прийнято нову постанову про задоволення позову. Визнано протиправним та скасовано наказ виконувача обов`язки прокурора міста Києва від 23 квітня 2020 року №755к, яким звільнено ОСОБА_1 з прокуратури міста Києва. Поновлено ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді прокурора міста Києва.

Стягнуто з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 405565 (чотириста п`ять тисяч п`ятсот шістдесят п`ять) гривень 16 копійок.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 42 418 (сорок дві тисячі чотириста вісімнадцять) гривень 81 копійка.

Постановою Верховного Суду від 06.04.2023 постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2021 у справі №640/10399/20 та рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.11.2020 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

05.05.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 05.05.2023 справа розподілена судді Горобцовій Я.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.08.2023 прийнято до провадження адміністративну справу та розпочато розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.09.2023 залучено до участі у справі співвідповідача - Офіс Генерального прокурора (, адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15).

Крім того просив задовольнити адміністративний позов у повному обсязі, а саме:

- визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків прокурора міста Києва від 23.04.2020 №755 к, яким звільнено ОСОБА_1 з прокуратури міста Києва;

- поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді прокурора міста Києва;

- стягнути з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву Прокуратури міста Києва, яка в подальшому була замінена на Київську міську прокуратуру, де відповідач вважає, що наказ про звільнення ОСОБА_1 з прокуратури міста Києва прийнятий у відповідності з вимогами чинного законодавства, в межах повноважень та у спосіб, визначений законами України.

Вказує, що наказом Генерального прокурора №81-к від 23.03.2020 скасовано наказ виконувача обов`язків Генерального прокурора від 06.03.2020 про призначення ОСОБА_1 на посаду прокурора міста Києва. Відповідно до положень ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури.

Посада прокурора міста Києва передбачена штатним розписом прокуратури міста Києва, а не Офісу Генерального прокурора. Тому після звільнення з адміністративної посади ОСОБА_1 у продовж місяця мав статус прокурора прокуратури міста Києва.

Відповідач вказує, що перебуваючи на посаді прокурора міста Києва, позивач достеменно був обізнаний з компетенцією прокурора міста Києва та Генерального прокурора щодо призначення на адміністративні посади та з наявними вакантними посадами в прокуратурі міста Києва, однак бажання обійняти будь яку посаду з наявних в прокуратурі міста Києва не виявив. Після винесення наказу Генерального прокурора №81 к від 23.03.2020 у подальшому наказом виконувача обов`язків прокурора міста Києва №598 к від 24.03.2020 йому було надано відпустку на 24 календарні дні з 24.03.2020 до 16.04.2020. Після виходу з відпустки, в той же день з метою працевлаштування у цьому ж органі прокуратури, де позивач обіймав посаду прокурора міста Києва, виконувачем обов`язків прокурора міста Києва йому були запропоновані всі наявні на момент пропозиції вакантні посади, призначення на які відноситься до повноважень прокурора міста Києва. З огляду на відсутність компетенції у виконувача обов`язків прокурора міста Києва щодо призначення на посаду прокурора міста Києва або рівнозначну їй, оскільки це належить до компетенції Генерального прокурора, такі посади не були запропоновані. Від запропонованих посад, номенклатури міста Києва, в тому числі адміністративної, а саме заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинність управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури міста Києва, позивач відмовився.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» у разі відмови від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.

У зв`язку з відмовою від призначення на вакантну посаду в органах прокуратури міста Києва позивача було звільнено наказом виконувача обов`язків прокурора міста Києва №755- к від 23.04.2020.

Офісом Генерального прокурора подано відзив на позовну заяву, де позовні вимоги не визнав, зауважив що Наказом Генерального прокурора України від 23.03.2015 № 217к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора м. Києва, у зв`язку із припиненням трудового договору згідно з п. 7-2 ст. 36 КЗпП України з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 у справі № 804/5496/15, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.10.2020, частково задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.03.2015 № 217к, поновлено позивача на посаді прокурора м. Києва з 24.03.2015, стягнуто з прокуратури м. Києва на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.03.2015 по 25.02.2020 у розмірі 37 097,73 грн., зобов`язано Офіс Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. З ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Постановою Верховного Суду від 21.01.2021 рішення судів першої та апеляційної інстанцій змінено в частині мотивів та викладено їх у редакції цієї постанови.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 у справі № 804/5496/15 в частині негайного поновлення позивача на посаді наказом Генерального прокурора від 04.03.2020 № 72к скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.03.2015 № 217к, поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора м. Києва з 24.03.2015.

Наказом Генерального прокурора від 04.03.2020 № 73к припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді прокурора м. Києва у зв`язку із закінченням строку перебування на адміністративній посаді.

На підставі заяви ОСОБА_1 та рішення Ради прокурорів України виконувачем обов`язків Генерального прокурора видано наказ від 06.03.2020 № 80к про призначення ОСОБА_1 на посаду прокурора м. Києва з 06.03.2020.

Водночас, оскільки призначення ОСОБА_1 на посаду прокурора м. Києва відбулося всупереч прямим вимогам Закону України «Про очищення влади», без урахування актуальної інформації, яка міститься у Єдиному державному реєстрі осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», Генеральним прокурором усунуто таке порушення шляхом скасування наказу про призначення його на посаду.

Наказом Генерального прокурора від 23.03.2.2020 №81 к скасовано наказ від 06.03.2020 №80 к про призначення ОСОБА_1 прокурором м. Києва, як такого, що виданий без дотримання вимог ч. 3 с. 1 Закону України «Про очищення влади».

Відповідач наголосив, що скасовуючи наказ від 06.03.2020 №80-К щодо призначення ОСОБА_1 прокурором м. Києва на підставі рішення Ради прокурорів України, Генеральним прокурором взято до уваги той факт, що на день його видання на вебсайті Міністерства юстиції України у відповідному Реєстрі містилися відомості про ОСОБА_1 , як про особу на яку поширюються обмеження, передбачені ч.ч. 3, 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Тобто, призначення ОСОБА_1 на посаду прокурора м. Києва за умови його перебування у Реєстрі осіб, на яких поширюються обмеження, передбачені Законом України «Про очищення влади», грубо порушували вимоги цього Закону, тому відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України Генеральним прокурором усунуто таке порушення шляхом скасування наказу, виданого з порушенням Закону.

Також до ОСОБА_1 не застосовувалися повторно заборони, передбачені ч. ч. З, 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», а оскаржуваний наказ прийнято у зв`язку з триваючою дією заборони, передбаченої зазначеним Законом та запровадженої щодо позивача у 2015 році процедури люстрації строком на 10 років.

У подальшому постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2021 у справі №640/7211/20, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 11.08.2022, задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 23.03.2020 № 81-к.

На виконання зазначених судових рішень у справі №640/7211/20 наказом Генерального прокурора від 03.10.2023 № 280-к скасовано наказ Генерального прокурора від 23.03.2020 №81-к про скасування наказу виконувача обов`язків Генерального прокурора від 06.03.2020 № 80-к про призначення ОСОБА_1 прокурором м. Києва.

При цьому відповідач наголосив, що вказаними судовими рішенням не зобов`язано Офіс Генерального прокурора поновити позивача на посаді чи в органах прокуратури.

Таким чином, відповідно до положень ч. 4 ст. 41 Закону виданий Генеральним прокурором наказ від 23.03.2020 № 81к не припиняв повноважень ОСОБА_1 як прокурора та не тягнув за собою припинення трудових відносин між прокуратурою міста Києва та позивачем.

У той же час, ураховуючи, що наказ виконувача обов`язків Генерального прокурора від 06.03.2020 № 80к про призначення ОСОБА_1 прокурором м. Києва було скасовано наказом Генерального прокурора від 23.03.2020 № 81к, виконувачем обов`язків прокурора м. Києва листами від 17.04.2020 № 11-268вих20, від 23.04.2020 року № 11-280вих20, з метою працевлаштування, запропоновано ОСОБА_1 обійняти одну з наявних вакантних та тимчасово вакантних посад, що наведені у листах, у тому числі адміністративну посаду - заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду у кримінальному провадженні, а також посади прокурорів. ОСОБА_1 від запропонованих посад відмовився.

За таких обставин, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 41 Закону виконувачем обов`язків прокурора м. Києва видано наказ від 23.04.2020 № 755к, яким на підставі наказу Генерального прокурора від 23.03.2020 № 81к звільнено прокурора ОСОБА_1 з прокуратури м. Києва у зв`язку з відмовою від призначення на вакантну посаду в органах прокуратури м. Києва з 23.04.2020.

Таким чином, відповідач вважає, що оскаржуваний наказ виконувача обов`язків прокурора м. Києва від 23.04.2020 № 755к видано на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом.

Щодо вимоги про поновлення позивача на посаді, рівнозначній посаді прокурора м. Києва, відповідач вказав, що позивачем подано до суду клопотання про залучення Офісу Генерального прокурора співвідповідачем у справі. Разом з тим, зазначене клопотання містить викладення позовних вимог в новій редакції.

Зокрема, позивачем доповнено первісні позовні вимоги вимогою про поновлення його на посаді, рівнозначній посаді прокурора м. Києва.

Відповідач наголосив, що вказане клопотання в частині зміни позовних вимог підлягає залишенню без розгляду, оскільки за приписами ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

На момент звільнення ОСОБА_1 обіймав посаду прокурора прокуратури м. Києва.

Наказом Генерального прокурора від 03.09.2020 № 410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ, (далі - Закон № 113-ІХ), Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 № 755- IV, керуючись статтями 7, 9, 10 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-УП, перейменовано без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань- юридичну особу «Прокуратура міста Києва» у «Київська міська прокуратура».

Наказом Генерального прокурора № 46ш від 08.09.2020 затверджено структуру та штатну чисельність апарату Київської міської прокуратури. У вказаній структурі та штатній чисельності апарату посада прокурора міста Києва не передбачена.

У зв`язку з утворенням з 15.03.2021 окружних прокуратур і припиненням діяльності шляхом реорганізації місцевих прокуратур внесені зміни до структур і штатних розписів обласних прокуратур.

Наказом Генерального прокурора від 17.02.2021 №2ш затверджено структуру та штатну чисельність Київської міської прокуратури, відповідно до якої передбачена одна посада керівника Київської міської прокуратури, одна посада першого заступника керівника, три посади заступника керівника. Посада прокурора міста Києва також не передбачена.

Наказом Генерального прокурора від 10.09.2020 № 261к на підставі рішення Комісії з добору керівного складу органів прокуратури відповідно до вимог підпункту 6 пункту 22 розділу II Закону № 113-ІХ на посаду керівника Київської міської прокуратури строком на п`ять років з 11.09.2020 призначено ОСОБА_2 , який до тепер обіймає вказану посаду.

Відповідач зазначитив, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235, ст. 240-1 КЗпП України, а отже, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Звернув увагу суду, що питання поновлення працівника саме на попередній роботі, а не у новоствореному органі (категорія справ у спорах, пов`язаних із реформуванням органів державної влади) неодноразово розглядались Верховним Судом (постанови від 20.01.2021 у справах № 640/18679/18, 804/958/16, від 23.12.2020 у справі № 813/7911/14, від 09.12.2020 у справі № 826/18134/14, від 19.11.2020 у справі № 826/14554/18, від 07.07.2020 у справі № 811/952/15, від 19.05.2020 у справі № 9901/226/19, від 15.04.2020 у справі № 826/5596/17, від 22.10.2019 у справі № 816/584/17, від 12.09.2019 у справі № 821/3736/15-а.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 804/958/16 зазначено, що з аналізу ст. 235 КЗпП України вбачається, що у разі встановлення незаконного звільнення суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.

У п. п. 129, 130 постанови Верховного Суду від 27.10.2021 у справі №340/3563/20, зазначено, що у разі визнання незаконним та скасування акту суб`єкта владних повноважень, відповідно до якого особу було звільнено із займаної посади, ефективним способом захисту та поновлення порушених прав в даному випадку буде поновлення позивача на посаді, з якої його було незаконно звільнено. Позиція судів попередніх інстанцій щодо поновлення позивача в Кіровоградській обласній прокуратурі, всупереч Кодексу Законів про працю в Україні та Закону № 113-ІХ дає підстави для можливості поновлення на посаді прокурора, оминаючи процедуру атестації.

Оскільки ОСОБА_1 проходив службу в прокуратурі м. Києва, то й відсутні правові підстави для покладення на Офіс Генерального прокурора обов`язків щодо поновлення позивача на рівнозначній посаді в реформованому органі прокуратури.

Таким чином, захист прав позивача у спосіб поновлення на посаді в Київській міській прокуратурі не відповідатиме ст. 235 КЗпП України.

Окрім того, відповідно до правової позиції, викладеної у п. 74 постанови Верховного Суду від 30.08.2021 у справі № 640/8497/20, Законом №113-ІХ визначено безальтернативну умову переведення прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом займали посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах на посади прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, а саме, у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим Законом.

Крім того, за приписами п. 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Закон № 113-ІХ є спеціальним, у зв`язку з чим його положення мають застосовуватись імперативно, за визначеною процедурою проведення атестації прокурорів та ухвалення відповідних рішень про успішне проходження позивачем атестації.

Так, імперативними нормами пп. 7 п. 22 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ, який визначає правовий статус кадрової комісії, у взаємозв`язку з п. 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, виключно кадрові комісії можуть ухвалювати рішення про успішне чи неуспішне проходження прокурором атестації.

Зауважує, що, неможливо судовим рішенням про поновлення ОСОБА_1 в Київській міській прокуратурі в обхід процедури і порядку, визначених Законом № 113-1Х, Порядком № 221, Порядком №233, поновити особу в Київській міській прокуратурі за відсутності рішення кадрової комісії про успішне проходження атестації, яке є обов`язковим для обіймання позивачем посади в цьому органі прокуратури.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Більше того, оскільки оскаржуваним наказом позивача звільнено з посади прокурора прокуратури м. Києва, а не прокурора м. Києва, поновлення його на посаді, рівнозначній посаді прокурора м. Києва, тобто тій посаді, з якої його не звільняли оскаржуваним наказом, суперечитиме положенням ст. 235 КЗпП України.

Таким чином, захист прав позивача у спосіб поновлення на посаді в Київській міській прокуратурі не відповідає ст. 235 КЗпП України та п. 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ.

Поновлення позивача на посаді, рівнозначній посаді прокурора м. Києва, не узгоджується із даними висновками Верховного Суду, які відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, окрім випадків коли висновок Верховного Суду втрачає актуальність внаслідок внесення уповноваженим суб`єктом правотворення істотних змін до відповідної норми права

або її скасування.

Разом з цим, будь-яких змін до статті 235 КЗпП України не вносилось.

Відповідач щодо стягнення з Київської міської прокуратури середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зауважив, що зазначена позовна вимога є похідною від вимоги про визнання протиправним і скасування наказу виконувачем обов`язків прокурора м. Києва видано наказ від 23.04.2020 № 755к, а тому також не підлягає задоволенню.

Водночас згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що ОСОБА_1 наказом виконувача обов`язків прокурора м. Києва від 23.04.2020 № 755к звільнено з прокуратури міста Києва з 23.04.2020 заробітну плату, що передувала звільненню, він отримував у лютому-березні 2020 року, а отже суд, у разі ухвалення рішення на користь ОСОБА_1 , для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинен застосовувати розмір середньоденної заробітної плати 2 069,21 грн відповідно до довідки прокуратури м. Києва від 01.02.2021, що міститься в матеріалах справи.

У той же час, як вбачається з пояснень Київської міської прокуратури від 15.09.2023, поданих до Київського окружного адміністративного суду у межах цієї справи, на підставі виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.02.2021 у справі №640/10399/20 Головним управлінням ДКСУ у м. Києві на користь ОСОБА_1 проведено безспірне списання середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 326 479,95 грн, обов`язкових нарахувань та утримань в сумі 79 085,21 грн (загальна сума списання 405 565,16 грн).

Таким чином, Київською міською прокуратурою виконано постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2021 у цій справі в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідач Офіс Генерального прокурора, стосовно доповнених позивачем позовних вимог зазначив, що доповнення позовних вимог відбувається шляхом зміни предмету позову, а не через залучення співвідповідача.

Крім того, обставиною, якою позивач обґрунтовує нову позовну вимогу, є скасування наказу Генерального прокурора від 23.03.2020 №81 к постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2021 у справі №640/7211/20 про що в первісній позовній заяві позивач не вказував.

Разом з тим, за змістом ч. 1 ст. 47 КАС України позивач має право змінити предмет та підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви. Одночасна зміна предмета та підстав позову не допускається. Тобто, первісну позовну заяву доповнено новою позовною вимогою, яка виходить за межі первинних спірних правовідносин, а також новою підставою позову. Тому таке клопотання фактично містить зміну предмету позову з одночасною зміною підстав позову, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 47 КАС України. З огляду, на вимоги ст. 167 КАС України, за покликанням відповідача, нова позовна вимога позивача має бути залишена без розгляду. Додав, що вимога про поновлення на адміністративній посаді прокурора м. Києва стосується проходження публічної служби, а до такої вимоги застосовуються приписи ч. 5 ст. 122 КАС України. Поряд з цим, назване клопотання було подано позивачем 30.08.2023, тобто більше ніж через три роки після того, як позивач дізнався про порушення своїх прав.

Відповідно до положень п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, просив суд залишити без розгляду клопотання про залучення співвідповідачем у справі Офісу Генерального прокурора в частині викладення позовних вимог в новій редакції, на підставі ч.ч. 3, 4 ст. 123 КАС України.

З приводу викладеної в новій редакції вимоги позивача, яка була зазначена у заяві про залучення до участі у справі співвідповідача Офіс Генарального прокурора, а саме: поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді прокурора міста Києва, то суд виходив з наступного.

За положеннями частини 1 статті 47 КАС України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Оскільки вказане клопотання про залучення співвідповідача подане позивачем до закінчення підготовчого засідання, тому строк його подання є дотриманим.

Разом з тим, звернення особи до суду за захистом порушених прав та інтересів здійснюється шляхом подання позовної заяви, у якій позивач, згідно ст. 160 КАС України, викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Пунктом 4 частини 5 статті 160 КАС України передбачено, що в позовній заяві зазначаються, зокрема, зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Таким чином, позовна заява обов`язково складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

В свою чергу, предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Ними будуть: юридичні факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення; доказові факти, тобто ті, що тісно пов`язані з фактами матеріально-правового характеру і на підставі яких можна зробити висновок про їх наявність чи відсутність.

Визначаючи підстави позову, як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

При цьому, реалізація права на зміну предмету позову може мати наслідком заміну відповідача або залучення співвідповідача (співвідповідачів), а також третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Разом з тим, процесуальний кодекс передбачає право позивача змінити або предмет позову, або підстави позову, однак одночасна зміна предмету позову та підстав позову законом заборонена.

При одночасній зміні предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, а це за своєю суттю вже новий позов. Саме у зв`язку із цим законодавцем було закріплено альтернативну зміну предмета чи підстав позову.

В свою чергу, Верховний Суд у рішенні від 09 липня 2020 року у справі №922/404/19, висловив позицію, згідно якої під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Верховний Суд також зазначив, що під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

Така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10.12.2019 року у справі 923/1061/18, від 19.12.2019 року у справі № 925/185/19, від 23.01.2020 року у справі № 925/186/19.

Положеннями ч. 5 ст. 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застосовуючи вказані висновки Верховного Суду при вирішенні питання про прийняття до розгляду заяви позивача про зміну позовних вимог, суд вказує про таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема,

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

За положеннями частини 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк; ( пункт 19 частини 1 статті 4 КАС України).

Разом з тим, похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги) ( пункт 23 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Відтак, у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Як вбачається зі змісту первинної редакції позовних вимог, предметом розгляду є визнання протиправним та скасування акту індивідуальної дії, а саме, наказу виконувача обов`язків прокурора міста Києва від 23.04.2020 №755 к, яким звільнено прокурора ОСОБА_1 з прокуратури міста Києва, як незаконний.

За змістом прохальної частини клопотання, де позивач змінив позовні вимоги, шляхом їх доповнення та просив поновити позивача на посаді, рівнозначній посаді прокурора міста Києва, що є новими позовними вимогами у порівнянні з первинною редакцією позову, предметом якої є визнання протиправним та скасування акту індивідуальної дії.

При цьому, суд зауважує, що відповідно до пунктів 7 та 9 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача;

Відтак, відповідачами у публічно-правових правовідносинах є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, а також їх посадові чи службові особи.

За положеннями пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень у позові зазначається обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

При цьому, слід звернути увагу на те, що у поданому клопотанні позивача жодним чином не обґрунтовано вказану позовну вимогу, а також наявність підстав для зміни позовних вимог шляхом заявлення таких вимог.

Суд також акцентує увагу на тому, що процесуальний закон дає можливість збільшити розмір позовних вимог, а не кількість позовних вимог, що має місце у даному випадку із даною заявою позивача.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що за змістом вказаної заяви зміна позовних вимог обумовлена новими фактами, та обставинами, які безпосередньо виникли, а відтак позивач одночасно змінив і предмет і підставу позову, чим фактично заявив нові позовні вимоги, що не передбачено чинним процесуальним законодавством.

Вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення визначені ст.167 КАС України.

Частиною 2 ст. 167 КАС України передбачено, якщо заява є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.

Враховуючи, що клопотання позивача, яким доповнено позовні вимоги, а фактично заявлено про зміну позовних вимог суперечить вимогам ч. 1 ст. 47 КАС України, тому суд вважає її необґрунтованою процесуально та застосовує наслідки передбачені ч. 2 ст. 167 КАС України у вигляді повернення її заявнику без розгляду.

Позивачем подано клопотання про розгляд справи без його участі або участі його представника.

Представники відповідачів, у судовому засіданні підтримали аргументи наведені у відзиві на позовну заяву, просили відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач, на підставі наказу Генерального прокурора України з 25.06.2014 призначений на посаду прокурора міста Києва.

20 березня 2015 року позивачем подано до Генеральної прокуратури України заяву, в якій позивач повідомив про відсутність щодо нього заборони, визначеної ч. 3 або ч. 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» та надав згоду на проходження перевірки.

Довідкою від 11 березня 2015 року про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади», встановлено, що позивач з працював в органах прокуратури України з 26.07.2013 року по 17.04.2014 року на посаді заступника прокурора Луганської області.

Наказом Генеральної прокуратури України №217 к від 23.03.2015 року позивача було звільнено з посади прокурора м. Києва, зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України та звільнено від обов`язків голови колегії прокуратури міста.

Не погодившись із наказом про звільнення, ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про скасування наказу №217к від 23.03.2015 року, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про скасування наказу №217к від 23.03.2015 року, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії (справа № 804/5496/15).

Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України №217к від 23.03.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора міста Києва. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора міста Києва з 24 березня 2015 року.

Стягнуто з прокуратури міста Києва (03150, м.Київ, вул. Предславинська, 45/9; ) на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.03.2015 року по 25.02.2020 року у розмірі 37 097, 73 (тридцять сім тисяч дев`яносто сім гривень сімдесят три копійки), з вирахуванням розміру обов`язкових платежів.

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України (01001, м.Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, ) про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора міста Києва.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місць у розмірі 9804, 90 гривень (дев`ять тисяч вісімсот чотири гривні 90 копійок).

Наказом Генерального прокурора «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» від 03 вересня 2020 року № 410 юридичну особу «Прокуратура м. Києва» перейменовано у «Київська міська прокуратура» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі № 804/5496/15 залишено без змін.

Варто зазначити, що судові рішення у справі №804/5496/15 мають преюдиційне значення для вирішення справи №640/7211/20, де розглядались позовні вимоги про визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 23 березня 2020 року №81к, яким скасовано наказ виконуючого обов`язки Генерального прокурора Чумака В.В. від 06 березня 2020 року №80к про призначення ОСОБА_1 прокурором міста Києва, оскільки ними встановлено відсутність підстав для звільнення позивача з посади прокурора міста Києва відповідно до діючого закону про люстрацію та застосування відносно нього відповідних заборон, передбачених ч. 3 ст. 1 та ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».

На підставі рішення Ради прокурорів України від 06.03.2020 року, наказом виконуючого обов`язки Генерального прокурора №80-к ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора міста Києва з 06.03.2020 року.

Генеральним прокурором прийнято наказ від 23.03.2020 № 81-к, яким на підставі статті 9 Закону України «Про прокуратуру» та частини 3 статті 1, пункту 4 частини 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади» скасовано наказ виконуючого обов`язки Генерального прокурора від 06.03.2020 року №80-к як такий, що виданий без дотримання вимог частини 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Наказом виконувача обов`язків прокурора міста Києва від 24.03.2020 року №598-к позивачу надано відпустку на 24 календарні дні з 24.03.2020 року до 16.04.2020 року включно.

У подальшому, після виходу ОСОБА_1 з відпустки, 17.04.2020 року виконувачем обов`язків прокурора міста Києва листом від 17.04.2020 року № 11-268вих20, з метою працевлаштування у цьому ж органі прокуратури, де позивач обіймав посаду прокурора міста Києва, позивачу запропоновано обійняти одну з наявних вакантних та тимчасово вакантних посад, що наведені у листі, у тому числі адміністративну посаду - заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду у кримінальному провадженні, а також посади прокурорів.

Поряд з цим, у вказаному листі зазначено, що у разі відмови від призначення на вакантну посаду, позивач підлягає звільненню з посади прокурора відповідно до вимог частини 5 статті 41 Закону України «Про прокуратуру».

Із змісту напису на вказаному листі встановлено, що ОСОБА_1 із запропонованими посадами не згоден, погоджується зайняти вакантну посаду прокурора міста Києва або іншу рівнозначну посаду в Офісі Генерального прокурора, прокурора області, з огляду на (1) позбавлення адміністративних повноважень в порушення вимог законодавства, у зв`язку з чим він звернувся до суду з позовом, (2) відсутність будь-яких підстав пропонувати посаду з меншим обсягом роботи, (3) те, що правовідносини за посадою є номенклатурою Генерального прокурора.

У подальшому, виконувачем обов`язків прокурора міста Києва листом від 23.04.2020 року №11-280 вих20, з метою працевлаштування у цьому ж органі прокуратури, де ОСОБА_1 обіймав посаду прокурора міста Києва, повторно запропоновано позивачу обійняти одну з наявних вакантних та тимчасово вакантних посад, що наведені у листі, у тому числі названу адміністративну посаду. Разом з тим, позивач вдруге відмовився від запропонованих посад з тих самих підстав.

З урахуванням наведеного, виконувачем обов`язків прокурора міста Києва прийнято наказ від 23.04.2020 року №755-к, яким, на підставі наказу Генерального прокурора від 23.03.2020 року №81-к, відмов від призначення на вакантну посаду, що підтверджується листом листи від 17.04.2020 року № 11-268вих20, від 23.04.2020 року №11-280 вих20, керуючись статтею 11, пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», звільнено прокурора ОСОБА_1 з прокуратури міста Києва у зв`язку з відмовою від призначення на вакантну посаду в органах прокуратури міста Києва на підставі частини 5 статті 41 Закону України «Про прокуратуру» з 23.04.2020 року.

Не погоджуючись із наказом про звільнення, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За змістом статті 2 КЗпП України право громадянина України на працю є одним з основних трудових прав працівників.

Положеннями статті 5-1 КЗпП України передбачено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, щодо правового захисту від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Статтею 4 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі також - Закон № 1697-VII) установлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Законом №1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Згідно з частиною 4 статті 41 вказаного Закону звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої цієї статті (звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора), не припиняє його повноважень прокурора.

Відповідно до частини 5 вказаної норми після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури.

У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.

До моменту прийнята рішення про призначення прокурора на посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора повноваження відповідного прокурора зупиняються із збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів.

Таким чином, законодавець у статті 41 Закону України «Про прокуратуру» визначив чіткі гарантії держави в правовому захисті прокурора від незаконного звільнення після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді. Зокрема в контексті спірних правовідносин після припинення повноважень позивача на адміністративній посаді, до нього мали б бути застосовані вказані гарантії, тобто умови, за яких приймається рішення про призначення на посаду.

Такими гарантіями є призначення прокурора на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури у визначений термін - не пізніше одного місяця. Або ж переведення прокурора, в разі відсутності вакантних посад, на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня, і тільки у разі його письмової згоди на таке переведення, також не пізніше одного місяця.

Вказане також співвідноситься з конституційним принципом, викладеним у ч. 1 ст. 43 Конституції України, якою визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Так, в матеріалах справи міститься, лист від 17.04.2020 року № 11-268вих20, де з метою працевлаштування у прокурора міста Києва, де позивач обіймав посаду, ОСОБА_1 було запропоновано обійняти одну з наявних вакантних та тимчасово вакантних посад, що наведені у листі, у тому числі адміністративну посаду - заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду у кримінальному провадженні, а також посади прокурорів.

При цьому, позивачу роз`яснено, що у разі відмови від призначення на вакантну посаду, позивач підлягає звільненню з посади прокурора відповідно до вимог частини 5 статті 41 Закону України «Про прокуратуру».

Із змісту напису на вказаному листі встановлено, що ОСОБА_1 із запропонованими посадами не згоден, погоджується зайняти вакантну посаду прокурора міста Києва або іншу рівнозначну посаду в Офісі Генерального прокурора, прокурора області, з огляду на (1) позбавлення адміністративних повноважень в порушення вимог законодавства, у зв`язку з чим він звернувся до суду з позовом, (2) відсутність будь-яких підстав пропонувати посаду з меншим обсягом роботи, (3) те, що правовідносини за посадою є номенклатурою Генерального прокурора.

Крім того, в матеріалах справи, міститься лист виконувача обов`язків прокурора міста Києва від 23.04.2020 року №11-280 вих20, де з метою працевлаштування у цьому ж органі прокуратури, де ОСОБА_1 обіймав посаду прокурора міста Києва, йому повторно запропоновано одну з наявних вакантних та тимчасово вакантних посад, що наведені у листі, у тому числі названу адміністративну посаду.

Варто зауважити, що позивач вдруге, під власноручний підпис відмовився від запропонованих посад з тих самих причин, які ним зазначені в пропозиції від 17.04.2020.

Тобто, призначення позивача на одну з вакантних посад в органах прокуратури було можливе виключно за згодою останнього.

Вказане свідчить, що позивач не виявив свого волевиявлення на призначення останнього на одну із запропонованих йому посад, внаслідок чого, керівник прокуратури був позбавлений можливості самостійно визначити посаду для позивача, що суперечить наведеним законодавчим положенням.

При цьому, з урахуванням того, що станом на момент прийняття Прокуратурою міста Києва оскаржуваного наказу від 23.04.2020 №755 к, яким позивача звільнено з посади, останній перебував у статусі прокурора прокуратури міста Києва, а повноваження ОСОБА_1 на адміністративній посаді вже було припинено, а тому, у силу ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру», такий наказ правомірно прийнято виконувачем обов`язків керівника Прокуратури міста Києва.

За приписами частини 2 статті 9 Закону №1697-VII Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

В свою чергу, пунктом 3 частини 1 статті 9 Закону №1697-VII передбачено, що Генеральний прокурор, зокрема, призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 39 Закону № 1697-VII адміністративними посадами в Офісі Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратурах (крім посад, зазначених у частині третій цієї статті) є посади, серед іншого, керівника обласної прокуратури (пункт 6), до яких у силу частини 1 статті 10 цього Закону належить Київська міська прокуратура.

З наведеного вбачається, що лише Генеральний прокурор наділений повноваженнями щодо призначення прокурорів на адміністративні посади та звільнення їх з адміністративних посад.

Суд при вирішенні даної справи повинен встановити дотримання процедури звільнення відповідачем позивача на підставі спірного наказу.

Так, ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури.

У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.

До моменту прийняття рішення про призначення прокурора на посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора повноваження відповідного прокурора зупиняються із збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів.

За таких обставин, на виконання вимог ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» виконувачем обов`язків прокурора міста Києва ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора.

Адже, виконувач обов`язків прокурора міста Києва діяв, відповідно до ст. 13 Закону України «Про прокуратуру» організовував діяльність прокуратури. Станом на момент прийняття наказу №755-к від 23.04.2020 про звільнення прокурора ОСОБА_1 з прокуратури міста Києва він діяв відповідно до вимог чинного законодавства.

Так, Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року у справі №640/7211/20 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року скасовано.

Ухвалено нову постанову, якою задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу.

Визнано протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 23 березня 2020 року №81к, яким скасовано наказ виконуючого обов`язки Генерального прокурора Чумака В.В. від 06 березня 2020 року №80к як такий, що виданий без дотримання вимог частини третьої статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при поданні адміністративного позову, відповідно до квитанції №0.0..1 у сумі 840 грн. 80 коп.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при поданні апеляційної скарги, відповідно до квитанції про сплату № 90368 у сумі 1261 грн. 20 коп.

Постановою Верховного Суду від 11.08.2022 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року залишено без змін.

На виконання судових рішень у справі №640/7211/20 наказ Генерального прокурора від 23.03.2020 №81 к було скасовано наказом Генерального прокурора від 03.10.2023.

Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частиною першою статті 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання (частина друга статті 372 КАС України).

Так, законодавством передбачено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Такий висновок викладений Верховним Суд у постановах від 17.03.2021 у справі №820/2193/18, від 06.12.2018 у справі №465/4679/16, від 26.02.2020 у справі №702/725/17, від 17.06.2020 у справі №521/1892/18.

Згідно частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, за змістом статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 у справі №709/1465/19.

Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 19 КАС України, індивідуальний акт акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, індивідуальний акт індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права, адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів, регулює конкретну життєву ситуацію та його дія закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 09.04.2019 у справі №9901/611/18, від 12.05.2021 у справі№9901/286/19.

Варто зауважити, що виконання судового рішення у справі №640/7211/20 не є предметом розгляду даної адміністративної справи, а тому не має преюдиційного значення для вирішення даної справи.

Крім цього, у контексті оцінки решти доводів позовної заяви, звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Решта доводів позивача щодо наведених доказів, ґрунтуються виключно на власному трактуванні відповідних положень законодавства і обставин та не викликають обґрунтованих сумнівів у суду щодо допустимості і достовірності таких доводів, а тому, з огляду на позицію ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, 18.07.2006 , суд не вважає за необхідне надавати детальну відповідь на решту таких аргументів.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, у справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.139 КАС України, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 14, 77, 90, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.