Справа № 320/2298/21
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/2298/21 Суддя (судді) першої інстанції: Марич Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Беспалов О.О.

Парінов А.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Ірпінської міської ради на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ірпінської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Ірпінської міської ради, у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 24.12.2020р. №224-4-VІІІ;

- зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,13 га на території с. Михайлівка-Рубежівка, згідно клопотання від 25.11.2020р.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю:

- визнано протиправним та скасовано рішення Ірпінської міської ради за №224-4-VIII від 24.12.2020р. в частині відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,13 гектара на території села Михайлівка-Рубежівка;

- зобов`язано Ірпінську міську надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,13 гектара на території села Михайлівка-Рубежівка, згідно клопотання від 25.11.2020;

- відстрочено виконання рішення суду в частині зобов`язання до припинення (скасування) воєнного стану в Україні;

- стягнуто з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Ірпінської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 (шість тисяч гривень) грн. 00 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 19 вересня 2024 року.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року справу на підставі ч. 2 ст. 311 КАС України призначено до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25.11.2020 адвокат Дубовий О.В. в інтересах позивача звернувся до Ірпінської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,13 гектара на території села Михайлівка-Рубежівка Києво-Святошинського району Київської області.

До клопотання позивачем були додані: графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки; копія документу, що посвідчує особу заявника; копія посвідчення учасника бойових дій позивача; документ, що підтверджує повноваження представника.

Рішенням Ірпінської міської ради від 24.12.2020 № 224-4-VІІІ відповідачем відмовлено позивачеві у наданні запитуваного дозволу, у зв`язку з тим, що зазначена у графічних матеріалах земельна ділянка перебуває у користуванні інших осіб.

Разом з тим, на адвокатський запит щодо надання копії документів, які підтверджують, що зазначена земельна ділянка знаходиться в користуванні інших осіб, відповідач листом №01-18/512 від 12.02.2021 повідомив, що на підставі рішення Ірпінської міської ради № 6/34 від 23.12.2016, на запитувану позивачем земельну ділянку, дозвіл на розроблення проекту землеустрою надано гр. ОСОБА_2 .

Вважаючи, що спірне рішення Ірпінської міської ради прийнято не у порядку та спосіб, передбачені Земельним кодексом України, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із протиправності дій відповідача та незаконності прийнятого ним рішення.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Апеляційна скарга відповідача мотивована виключно тим, що, в порушення норм процесуального права, судом першої інстанції не забезпечено участь відповідача у справі, не повідомлено належним чином про відкриття провадження в справі та не надано строк на подання відзиву на позовну заяву та доказів на обґрунтування заперечень проти позову.

Як убачається з матеріалів справи, провадження у даній справі відкрито Київським окружний адміністративний судом ухвалою від 04.03.2021, абзацом другим резолютивної частини якої запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення цієї ухвали подати відзив на позовну заяву. Крім того, в абзаці другому резолютивної частини ухвали суду зазначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

У свою чергу, як правильно зазначено апелянтом, матеріали справи не містять доказів направлення на адресу Ірпінської міської ради копії згаданої ухвали, а також позовної заяви з додатками.

У подальшому, ухвалою Київським окружний адміністративний судом ухвалою від 14.03.2024(а.с.34-35) справу прийнято до провадження суддею Марич Є.В., визначено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та запропоновано сторонам подати до суду додаткові пояснення та докази протягом 10 днів з моменту отримання вказаної ухвали суду.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів направлення вказаної ухвали сторонам у будь-який спосіб, та в той же день - 14.03.2024, судом ухвалено рішення у справі по суті спору за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Отже, лише у випадку неподання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вправі здійснювати вирішення справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Колегія суддів звертає увагу, що хоча дана справа розглядалася в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін і судове засідання не проводилося, з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 17.08.2021 у справі № 657/1284/16-а, положення п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України слід тлумачити розширено, з метою забезпечення права особи на участь у справі, а не лише в судовому засіданні.

Із змісту зазначеної постанови суду касаційної інстанції також випливає висновок, що неповідомлення сторони про відкриття провадження чи залучення її в якості співвідповідача та не надсилання їй копії позовної заяви є не менш суттєвим порушенням, ніж розгляд справи у судовому засіданні за її відсутності внаслідок неналежного повідомлення.

Отже, у зв`язку з не надсиланням Ірпінській міській раді копії ухвали про відкриття провадження у справі і позовної заяви вона була позбавлена можливості реалізувати усі свої процесуальні права, зокрема, право на подання відзиву на позов, право заявити клопотання про розгляд справи за його участю в судовому засіданні, і як наслідок - взяти участь у ньому, що є підставою для скасування судового рішення на підставі п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.03.2024 у справі № 620/5558/22, від 01.02.2023 у справі №640/5208/21, від 23.11.2022 у справі №300/2890/21, від 20.01.2022 у справі №1340/6225/18, від 19.01.2022 у справі №280/5168/19, від 30.09.2021 у справі №640/6470/19.

Відповідно до вимог ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Враховуючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції допущено грубі порушення норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про необхідність його скасування та ухвалення нового судового рішення.

Щодо суті спору, колегія суддів звертає увагу, що єдиним доводом апеляційної скарги Ірпінської міської ради є саме неналежне її повідомлення про розгляд справи судом першої інстанції і не надсилання копії позовної заяви і доданих до неї матеріалів, разом з тим, вимагаючи скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити, апелянт не наводить доводів і не зазначає доказів необґрунтованості та безпідставності позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення прав громадян на землю врегульовано Земельним кодексом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III (далі - ЗК України).

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України).

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України визначено частиною шостою статті 118 ЗК України, а саме: громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Тобто, частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено перелік документів, що має бути поданий до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність. Забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені статтею 118 ЗК України.

Отже, якщо особою, яка звернулася до відповідного суб`єкта владних повноважень, виконані всі передумови для отримання відповідного дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, підстави для відмови у наданні такого дозволу відсутні.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 815/6942/17.

Згідно з положеннями частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17, від 05 березня 2019 року у справі № 360/2334/17, від 20 січня 2021 року у справі № 360/1590/16-а, від 08 вересня 2020 року у справі № 812/1450/17.

Відповідно до положень статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

Таким чином, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок.

При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 808/3187/17.

У постанові від 30 травня 2018 року у справі № 826/5737/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що надання дозволу вповноваженим органом місцевого самоврядування на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності не означає позитивного рішення про передачу її в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі.

У розвиток цього висновку слід зазначити, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на раду обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність. Рада може відмовити у затвердженні проекту та наданні земельної ділянки у власність з підстав, визначених законом, зокрема у разі невідповідності місця розташування ділянки вимогам генеральних планів населених пунктів (постанова Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі 509/4722/16-а).

Наразі, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування, підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га для ведення садівництва зазначено те, що заявлена ініціатива суперечить містобудівній документації.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях.

Частинами третьою та четвертою статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що склад, зміст, порядок розроблення та оновлення містобудівної документації на місцевому рівні визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Затвердження оновленої містобудівної документації на місцевому рівні здійснюється згідно із статтями 17, 18 та 19 цього Закону.

При цьому під містобудівною документацією, згідно зі статтею 1 цього Закону, розуміються затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

Такою документацією, згідно з положеннями Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», є: генеральна схема планування території України; схема планування території області; схеми планування територій районів; схеми планування території громад; генеральні плани населених пунктів; плани зонувань територій; детальні плани території.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що доказів невідповідності містобудівній документації місця розташування запитуваної позивачем земельної ділянки суду не надано, що свідчить про невмотивованість оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у цій правовій ситуації повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства прийняти рішення про задоволення заяви.

В той же час, відмова у задоволенні заяви позивача можуть бути лише з визначених законом підстав.

Так, частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України встановлено перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним.

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом.

Отже, оскільки у цій справі відповідачем безпідставно відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, а наявність тих обставин, які були покладені в основу спірного рішення про відмову, не була доведена відповідачем, враховуючи, що будь-які інші перешкоди для надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення земельної ділянки відсутні, ефективний захист порушеного права позивача можливий шляхом зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачеві відповідного дозволу.

Таке зобов`язання суб`єкта владних повноважень узгоджується з вимогами частини четвертої статті 245 КАС України та є в даній правовій ситуації найбільш ефективним способом захисту порушеного права позивача.

Однак, в контексті вказаного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, який продовжений та залишається діючим.

Отже, на дату прийняття рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII.

В свою чергу, відповідно до підпункту 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» ЗК України під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей: безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

До припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на безоплатну передачу у приватну власність земель державної та комунальної власності, на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, а також на розроблення відповідної документації.

Отже, вказані обставини унеможливлюють виконання відповідачем рішення суду в частині розгляду заяви (клопотання) позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та прийняття за результатами такого розгляду відповідного рішення, а тому відповідно до частини третьої статті 378 КАС України наявні підстави для відстрочення виконання судового рішення в цій частині до припинення (скасування) в Україні воєнного стану.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Як було зазначено вище, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти у нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Ірпінської міської ради задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Ірпінської міської ради за №224-4-VIII від 24.12.2020р. в частині відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,13 гектара на території села Михайлівка-Рубежівка.

Зобов`язати Ірпінську міську надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,13 гектара на території села Михайлівка-Рубежівка, згідно клопотання від 25.11.2020.

Відстрочити виконання рішення суду в частині зобов`язання до припинення (скасування) воєнного стану в Україні.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Ірпінської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 (шість тисяч гривень) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: О.О. Беспалов

А.Б. Парінов

(повний текст постанови складено 07.04.2025р.)