Справа № 640/21735/21
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2025-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 року справа №640/21735/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Щавінського В.Р., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Бюро економічної безпеки України про визнання протиправним та нечинним рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Бюро економічної безпеки України, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати протиправними та скасувати рішення конкурсної комісії в частині п.п. 1.4 п. 1, п. №8 п.п. 2.2. п. 2 Протоколу засідання №3 комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Бюро економічної безпеки України від 29.07.2021 щодо залишення без розгляду документів, які надіслані кандидатами після завершення строку подання документів на конкурс та щодо не допуску до подальшої участі у конкурсі кандидата на посаду ОСОБА_1 на зайняття посади Директора Бюро економічної безпеки України через невідповідність кваліфікаційним вимогам та/чи невідповідність наданих документів вимогам;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження суб`єкту призначення Кабінету Міністрів України від 21.08.2021 № 977-р як результату протиправного в порушення процедури проведення конкурсу на зайняття посади Директора Бюро економічної безпеки України та таким, що проведено з грубим порушенням норм Закону України «Про державну службу», Закону України «Про Бюро економічної безпеки України», Закону України «Про запобігання корупції» та призначити новий повторний конкурс у встановленому законом порядку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.08.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Законом України від 13.12.2022 №2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі - Закон №2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних Закону №2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На виконання вимог зазначених приписів, Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративну справу №640/21735/21 скеровано за належністю до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.11.2023 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його необґрунтовано було недопущено до подальшого проходження конкурсу на зайняття посади Директора Бюро економічної безпеки України через невідповідність кваліфікаційним вимогам та невідповідність наданих документів вимогам, встановлених Законом України «Про Бюро економічної безпеки України».

Відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву, заяв/клопотань суду не направлено, а відтак враховуючи положення частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справу за наявними матеріалами у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

05.07.2021 відповідно до вимог, визначених на сайті Урядового порталу на офіційному веб-сайті Кабінету Міністрів України, з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Бюро економічної безпеки України, позивачем, у визначений строк було подано, зазначені в переліку, документи, крім декларації кандидата на посаду.

18.07.2021 позивачем самостійно вживались заходи щодо направлення конкурсній комісії підтвердження подачі декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік.

Відповідно до п.п.2.2. п. 2 Протоколу засідання № 3 конкурсної комісії від 29.07.2021, секретарю конкурсної комісії залишати без розгляду документи, які надіслані кандидатами після завершення строку подання документів на конкурс, встановлених регламентом роботи конкурсної комісії.

29.07.2021 Комісією з проведення конкурсу на зайняття посади директора Бюро економічної безпеки України під головуванням Голови конкурсної комісії Милованова Т. С. було визначено позивача таким, що не допускається до подальшої участі у конкурсі на зайняття посади Директора бюро економічної безпеки через невідповідність кваліфікаційним вимогам та/чи невідповідність наданих документів вимогам, встановленим Закону України «Про бюро економічної безпеки України».

Дане рішення оформлено протоколом №3 від 29.07.2021.

Вважаючи протиправним рішення конкурсної комісії в частині п.п. 1.4 п. 1, п. №8 п.п. 2.2. п. 2 Протоколу засідання №3 комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Бюро економічної безпеки України від 29.07.2021 щодо залишення без розгляду документів, які надіслані кандидатами після завершення строку подання документів на конкурс та щодо не допуску до подальшої участі у конкурсі кандидата на посаду ОСОБА_1 на зайняття посади Директора Бюро економічної безпеки України через невідповідність кваліфікаційним вимогам та/чи невідповідність наданих документів вимогам, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд зазначає таке.

За приписами частини другої статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про Бюро економічної безпеки» (далі Закону №1150) незалежність Бюро економічної безпеки України гарантується визначеними цим Законом та іншими законами України особливим порядком конкурсного відбору, призначення та звільнення Директора Бюро економічної безпеки України, його заступників, інших працівників, а також визначеним законом вичерпним переліком підстав для припинення їхніх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону №1150 Директор Бюро економічної безпеки України призначається на посаду Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України за пропозицією комісії з проведення конкурсу (далі - конкурсна комісія).

Організацію та проведення конкурсу здійснює конкурсна комісія відповідно до цього Закону (ч.1 ст. 15 Закону №1150).

Згідно ч.3 ст. 15 Закону №1150 до складу конкурсної комісії входять:

три особи, визначені Радою національної безпеки і оборони України;

дві особи, визначені Верховною Радою України за поданням комітету Верховної Ради України, до предмета відання якого належать питання системи оподаткування;

одна особа, визначена Верховною Радою України за поданням комітету Верховної Ради України, до предмета відання якого належать питання організації та діяльності правоохоронних органів, оперативно-розшукової діяльності.

Кандидатури осіб для призначення Верховною Радою України обираються з представників громадських об`єднань, професійних спілок та їх об`єднань, асоціацій, організацій роботодавців та їх об`єднань, недержавних засобів масової інформації, які зареєстровані в установленому порядку та пройшли обговорення на спеціальному відкритому засіданні комітету Верховної Ради України, до предмета відання якого належать питання системи оподаткування, або комітету Верховної Ради України, до предмета відання якого належать питання організації та діяльності правоохоронних органів, оперативно-розшукової діяльності;

три особи, визначені Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.4 ст. 15 Закону №1150 членом конкурсної комісії може бути особа, яка є громадянином України, має вищу освіту, бездоганну ділову репутацію, високі професійні і моральні якості. Не може бути членом конкурсної комісії особа, яка:

1) за рішенням суду визнана недієздатною або обмежена у цивільній дієздатності;

2) має судимість за вчинення кримінального правопорушення, не погашену або не зняту в установленому законом порядку, або на яку протягом останнього року накладалося адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією;

3) позбавлена відповідно до вироку суду, що набрав законної сили, права займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави, або обіймати певні посади.

Конкурсна комісія вважається повноважною у разі затвердження в її складі не менше шести осіб.

Відповідно до ч. 5 ст.15 Закону № 1150 рішення конкурсної комісії вважається прийнятим, якщо за нього на засіданні конкурсної комісії проголосували не менше п`яти членів конкурсної комісії.

Частинами 6 та 7 Закону № 1150 визначено, що голова та секретар конкурсної комісії обираються шляхом відкритого голосування з числа членів конкурсної комісії.

Засідання конкурсної комісії відкриті для представників міжнародних організацій, засобів масової інформації і журналістів. Забезпечуються відео- та аудіофіксація, трансляція в режимі реального часу засідань конкурсної комісії на офіційному веб-сайті Кабінету Міністрів України.

Інформація про час і місце проведення засідання конкурсної комісії оприлюднюється на офіційному веб-сайті Кабінету Міністрів України не пізніше ніж за 24 години до його початку.

Відповідно до ч.9 ст. 15 Закону №1150 Конкурсна комісія:

1) визначає регламент своєї роботи;

2) розміщує оголошення про умови та строки проведення конкурсу;

3) розглядає документи, подані особами для участі в конкурсі;

4) відбирає із загального числа кандидатів осіб, з якими проводить на своєму засіданні співбесіду, щодо яких проводиться спеціальна перевірка, передбачена Законом України "Про запобігання корупції", і перевірка, передбачена Законом України "Про очищення влади";

5) відбирає шляхом відкритого голосування з числа кандидатів, які пройшли співбесіду, трьох кандидатів, які відповідають вимогам, встановленим до посади Директора Бюро економічної безпеки України, та згідно з обґрунтованим рішенням конкурсної комісії мають найкращий професійний досвід, знання і якості для виконання службових обов`язків на цій посаді;

6) оприлюднює інформацію про кандидатів, які подали заяву на участь у конкурсі, а також інформацію про трьох кандидатів, відібраних для проходження співбесіди в конкурсній комісії;

7) проводить повторний конкурс у разі відхилення кандидатів, відібраних конкурсною комісією для призначення на посаду Директора Бюро економічної безпеки України, у зв`язку з невідповідністю вимогам, встановленим статтею 16 цього Закону, або з непроходженням спеціальної перевірки, передбаченої Законом України "Про запобігання корупції", та/або перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади";

8) оголошує та розміщує на офіційному веб-сайті Кабінету Міністрів України результати проведеного конкурсу на зайняття посади Директора бюро економічної безпеки України.

Згідно з ч.10 ст. 15 Закону №1150 рішення конкурсної комісії можуть бути оскаржені до суду лише з питань додержання встановленого цим Законом порядку організації та проведення конкурсу на зайняття посади Директора Бюро економічної безпеки України.

Протоколом засідання комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Бюро економічної безпеки України від 29.07.2021 №3 затверджено Регламент роботи комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Бюро економічної безпеки України.

Відповідно до п. 7.1. вказаного Регламенту після отримання документів відповідно до розділу 6 цього Регламенту робоча група конкурсної комісії перевіряє їх на предмет повноти, відповідності кваліфікаційним та іншим вимогам, встановленим Законом, готує узагальнену інформацію щодо кожної особи, яка подала документи, про результати чого інформує голову конкурсної комісії

Згідно з п. 7.2 Регламенту Голова конкурсної комісії скликає засідання конкурсної комісії для прийняття рішення щодо допуску (недопуску) осіб, які подали документи, до участі в конкурсі.

Кожен член конкурсної комісії має право ознайомитися з документами будь-якого кандидата та надати їм свою оцінку.

Відповідно до п. 7.3. Регламенту за результатами засідання конкурсна комісія приймає рішення щодо допуску кандидатів до участі в конкурсі, а також визначає список осіб, які не допускаються до участі в конкурсі через невідповідність кваліфікаційним вимогам та/чи невідповідність наданих документів вимогам, встановленим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи п.п. 1.4 п. 1 рішення Комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Бюро економічної безпеки України, оформлене Протоколом засідання від 29.07.2021 №3, вирішено, зокрема, секретарю конкурсної комісії Шевченко Г.Ю. залишати без розгляду документи, які надіслані кандидатами після завершення строку подання документів на конкурс, встановлених Регламентом конкурсної комісії.

Вказане рішення вважається прийнятим з урахуванням положень ч.5 ст. 15 Закону №1150, оскільки за нього проголосували 6 членів комісії.

П.п. 2.2. п. 2 рішення Комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора Бюро економічної безпеки України, оформлене Протоколом засідання від 29.07.2021 №3, ОСОБА_1 визнано таким, що не допускається до подальшої участі у конкурсі на зайняття посади Директора Бюро економічної безпеки України через невідповідність кваліфікаційним вимогам та/чи невідповідність наданих документів вимогам, встановленим Законом, оскільки не надано підтвердження подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2020 рік; відсутній досвід на керівних посадах.

Вказане рішення вважається прийнятим з урахуванням положень ч.5 ст. 15 Закону №1150, оскільки за нього проголосували 5 членів комісії, 1 член комісії утримався.

Враховуючи, що інших підстав для скасування відповідних пунктів рішення конкурсної комісії, оформленого протоколом від 29.07.2021 №3, позивач у позовній заяві не зазначає, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Водночас, виходячи з меж заявлених позовних вимог та одночасно досліджуючи питання порушення охоронюваних законом прав та інтересів позивача, як учасника конкурсного відбору, суд зазначає таке.

Частиною другою ст. 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Отже, за змістом наведеної норми Конституції України, судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. А правильніше - те право, яке особа вважає порушеним.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 № 6-зп "Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України" частину другу ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона має право розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

У разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього розв`язати спір.

Крім того, судовому захисту підлягає також охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні від 1 грудня 2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти, як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Викладені конституційні норми кореспондуються з нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв`язанні публічно-правового спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

У свою чергу, як вже зазначалось, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли сталися зміни стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку в публічно-правових відносинах.

Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно, на думку особи, спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов`язків особи (тобто є юридично значимими), особа може порушити питання про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності в судовому порядку.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або має місце інше ущемлення прав чи свобод.

При цьому позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд зазначає, що реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові".

Тобто, особа наділена правом оскаржити до суду не будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, які на її думку, були вчинені з порушенням вимог закону, а лише ті, що мають безпосереднє відношення до особи, яка подала адміністративний позов.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, при звертаючись до суду з вказаним позовом, Позивач має усвідомлювати, в який саме спосіб можливо буде відновити його становище та захистити його порушене право.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Poland № 30210/96).

Крім того, у пункті 227 рішення у справі «Кудла проти Польщі» суд вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечувати втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, у якій формі вони закріплені в національному правовому порядку. Отже, дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необгрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), пункт 95 та рішення у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, пункт 157)

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно- правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У рішенні Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп (справа 3/35-313) визначено, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або прав, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 14 березня 2018 року у справі № 9901/22/17, від 06 та 12 червня 2018 року у справах № 800/489/17 та 800/587/17 відповідно, від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18 та від 09 квітня 2019 року у справі № 9901/611/18 та інших.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду, надаючи тлумачення поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства", дійшла висновку, що це поняття необхідно розуміти в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Відповідну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18 та інших.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що позивач не прийняв участь у конкурсному відборі на посаду Директора Бюро економічної безпеки України.

21.08.2021 № 977-р розпорядженням КМУ призначено Мельника Вадима Івановича Директором Бюро економічної безпеки України строком на п`ять років.

Зважаючи на поняття "спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства", а також ураховуючи відповідну правову позицію Великої Палати Верховного Суду, позивач не є належним суб`єктом оскарження вказаного розпорядження КМУ, оскільки вказане рішення не впливало на права, обов`язки або законні інтереси ОСОБА_1 .

Дослідивши вказані обставини, суд приходить до висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки скасування розпорядження суб`єкту призначення Кабінету Міністрів України від 21.08.2021 № 977-р, жодним чином не спричинить обрання його переможцем Конкурсу.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення позовної заяви.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати відповідно до статті 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.