Справа № 200/675/25
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2025-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 року Справа№200/675/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною постанову від 07.07.2022 №80001/245923/6283/36 та стягнення заборгованості по щомісячним страховим виплатам за період з 01.07.2022 по 31.12.2024 року.

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною постанову від 07.07.2022 №80001/245923/6283/36 та стягнення заборгованості по щомісячним страховим виплатам за період з 01.07.2022 по 31.12.2024 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він перебував на обліку та отримував страхові виплати у Правобережному відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі відповідач). Позивач зауважив, що нарахування страхових виплат з 01.07.2022 року були припинено, у зв`язку з чим 28.01.2024 року його представником було направлено адвокатський запит щодо отримання інформації на якій правовій підставі позивачу було припинено нарахування страхових виплат та повідомити з якого часу здійснення такої виплати було припинено та надати відповідне рішення щодо припинення нарахування страхових виплат. Позивач зазначив, що згідно до листа відповідача від 30.01.2025 року він дізнався, що його особову справу про страхові виплати передано управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві до відповідача згідно Акту приймання-передачі справ про страхові виплати потерпілим та особам, які мають право на страхові виплати (по яких прийнято рішення про припинення здійснення страхових виплат, але справу не передано на архівне зберігання) №2 від 20.01.2023. Також було зазначено, що за наявною інформацією позивач перебував на обліку в Правобережному відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві як внутрішньо переміщена особа, яка має зареєстрований страховий випадок професійного захворювання та отримував щомісячні страхові виплати в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. Згідно інформації по верифікації страхових виплат проведеної за допомогою «Інформаційно-аналітичної платформи електронної верифікації та моніторингу», відповідно до статті 10 Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат», за даними «Аркан» отримано повідомлення від Адміністрації Державної прикордонної служби України про те, що позивач перетнув кордон в пункті пропуску «Гоптівка». Відомостей щодо перетину пункту пропуску в зворотному напрямку відсутні. Зважаючи на вищезазначене, нарахування щомісячних страхових виплат позивачу тимчасово було призупинено з 01 липня 2022 року, згідно з постановою Управління відділення від 07.07.2022 №80001/245923/6283/36, про що було повідомлено ОСОБА_1 листом Управління відділення від 26.07.2022 вих. № 2757-2. Позивач зауважив, що відповідачем на підставі його звернення, яке зареєстроване в підсистемі «Звернення» 10.01.2025 № 29821, нарахування та виплату страхових виплат йому поновлено з 01.01.2025 року. Позивач вважає, що дії з припинення нарахування страхових виплат є неправомірними та такими, що порушують його права на отримання відповідної страхової виплати. Позивач звертаючись до суду з даним адміністративним позовом з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд: визнати протиправними Постанову управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві від 07.07.2022 №80001/245923/6283/36 «Про припинення (затримання) щомісячної страхової виплати» щодо припинення нарахування та виплати щомісячної страхової виплати позивачу за період з 01.07.2022 по 31.12.2024 року та як похідна вимога стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період з 01.07.2022 по 31.12.2024 року в сумі 206 232,12грн.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві (далі відповідач) було надано відзив на позовну заяву, в якому було зазначено наступне, що за результатами розгляду заяви представника позивача, його було проінформовано листом Управління від 30.01.2025 №2600-0316-8/17053. Оскільки, відповідачем дублюється зазначена ж ним інформація у цьому листі, на яку теж посилається позивач у своїй позовній заяві, суд вважає за необхідним не дублювати її. З приводу позовної вимоги до відповідача, про визнання протиправною постанову від 07.07.2022 №80001/245923/6283/36 та стягнення заборгованості по щомісячним страховим виплатам за період з 01.07.2022 по 31.12.2024 року, останній повідомив наступне. Позивач є внутрішньо переміщеною особою, яка має зареєстрований страховий випадок професійного захворювання та отримував щомісячні страхові виплати в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. Згідно інформації по верифікації страхових виплат проведеної за допомогою «Інформаційно-аналітичної платформи електронної верифікації та моніторингу», відповідно до статті 10 Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат», за даними «Аркан» отримано повідомлення від Адміністрації Державної прикордонної служби України про те, що позивач перетнув кордон в пункті пропуску «Гоптівка». Відомостей щодо перетину пункту пропуску в зворотному напрямку відсутні. Зважаючи на вищезазначене нарахування щомісячних страхових виплат позивачу тимчасово було призупинено з 01 липня 2022 року, згідно з постановою Управління відділення від 07.07.2022 № 80001/245923/6283/36, про що було повідомлено ОСОБА_1 листом Управління відділення від 26.07.2022 вих. № 2757-2. Надходження рекомендацій Міністерства фінансів України за наслідками проведеної верифікації страхових виплат стало підставою для припинення (зупинення) нарахування позивачу страхових виплат, що відповідало вимогам законодавства та необхідно для завершення перевірки правомірності призначеної страхової виплати. Відповідач просив відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07.02.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Позивачу був поновлений строк звернення до суду з даним адміністративним позовом. Встановлений відповідачу строк для надання на адресу суду: відзиву на позовну заяву та усіх наявних доказів на підтвердження зазначеного у ньому; копію страхової справи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; відомості/рішення про підстави припинення страхових виплат позивачу з 01.07.2022 року, а також документи, що слугували підставою для прийняття такого рішення. Клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано у відповідача наступні докази довідку, в якій зазначити розмір заборгованості ОСОБА_1 по страховим щомісячним виплатам за період з 01.07.2022 по 31.12.2024 року.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, про що свідчить наявність реєстрації кабінету електронного суду у представника позивача адвоката Гуревича Р.Г. та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, про що свідчить відповідна відмітка в графі «доставлено» та в графі «дата встановлення статусу» зазначено «07.02.2025».

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , є громадянином України відповідно до наявної в матеріалах справи копії паспорту серії НОМЕР_2 виданим Микитівським РВ Горлівського МУ УМВС України в Донецькій області від 14.09.2000 року. Позивач є внутрішньо переміщеною особою та відповідно до довідки від 21.01.2020 №3009- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи в графі фактичне місце проживання/перебування зазначено АДРЕСА_2 .

Позивач отримує пенсію за віком, інвалід: 3 групи загальне захворювання, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією пенсійного посвідчення виданого Пенсійним фондом України від 21.07.2010 року серії НОМЕР_3 .

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м.Києві, як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 30.01.2025 року.

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві () в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зазначає, що з 01 січня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21 вересня 2022 року № 2620-IX, ч. 2 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення якого припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.

Частинами 3 - 8 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення вказаного Закону (Закону України від 21 вересня 2022 року № 2620-IX) також визначено, що до завершення заходів, пов`язаних з приєднанням до Пенсійного фонду України Фонду соціального страхування України та його робочих органів, виконання функцій та завдань, передбачених цим Законом, забезпечують у межах компетенції виконавча дирекція та робочі органи Фонду соціального страхування України. Установлено, що нормативно-правові та розпорядчі акти Фонду соціального страхування України діють до затвердження відповідних рішень Пенсійним фондом України. Фонду соціального страхування України забезпечити передачу Пенсійному фонду України особових справ потерпілих (членів їхніх сімей), баз даних, носіїв інформації та програмного забезпечення щодо ведення обліку та здійснення страхових виплат у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Установлено, що з дня набрання чинності цим Законом платники страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, платники єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та отримувачі виплат (матеріального забезпечення) є такими, що зареєстровані (взяті на облік) Пенсійним фондом України. Їх перереєстрація не здійснюється. Стягнення та погашення заборгованості із страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, пенсійне страхування, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у тому числі в судовому порядку, у справах про банкрутство, за виконавчими документами, провадження за якими відкрито до дня набрання чинності цим Законом, здійснюють територіальні органи Пенсійного фонду України.

Отже, з 01 січня 2023 року (у зв`язку з припиненням Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду, які реорганізуються шляхом приєднання до Пенсійного фонду України) повноваження управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях передані до відповідних територіальних органів Пенсійного фонду України.

Судом також встановлено, що станом на час розгляду справи Правобережне відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві припинено.

Суд зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, будучи територіальним органом Пенсійного фонду України, є правонаступником Правобережного відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, отже, є належним відповідачем у даній справі, що також не заперечується сторонами по справі.

Як встановлено судом, позивач має ІІІ групу інвалідності внаслідок професійного захворювання, яка встановлена йому безстроково з 01.05.2004 року, відповідно до наявних в матеріалах справи копій довідки серії МСЕ №126464 Серії ДОН виданої Донецьким обласним МСЕК та довідки серії 2-18 АВ №082231 виданої Донецьким обласним МСЕК.

Як встановлено судом, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві на адвокатський запит представника позивача адвоката Гуревича Р.Г. було надано відповідь від 30.01.2025 року наступного змісту: - «Відповідно до пункту 5 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 № 1105-XIV (далі - Закон № 1105) Фонд соціального страхування України забезпечує передачу Пенсійному фонду України особових справ потерпілих, баз даних, носіїв інформації та програмного забезпечення щодо ведення обліку та здійснення страхових виплат. Особову справу про страхові виплати ОСОБА_1 передано управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві до Головного управління згідно Акту приймання-передачі справ про страхові виплати потерпілим та особам, які мають право на страхові виплати (по яких прийнято рішення про припинення здійснення страхових виплат, але справу не передано на архівне зберігання) № 2 від 20.01.2023. Згідно з наявною інформацією, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перебував на обліку в Правобережному відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві (далі - Управління відділення) як внутрішньо переміщена особа, яка має зареєстрований страховий випадок професійного захворювання та отримував щомісячні страхові виплати в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. Згідно інформації по верифікації страхових виплат проведеної за допомогою «Інформаційно-аналітичної платформи електронної верифікації та моніторингу», відповідно до статті 10 Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат», за даними «Аркан» отримано повідомлення від Адміністрації Державної прикордонної служби України про те, що ОСОБА_1 перетнув кордон в пункті пропуску «Гоптівка». Відомостей щодо перетину пункту пропуску в зворотному напрямку відсутні. Зважаючи на вищезазначене нарахування щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 тимчасово було призупинено з 01 липня 2022 року, згідно з постановою Управління відділення від 07.07.2022 № 80001/245923/6283/36, про що було повідомлено ОСОБА_1 листом Управління відділення від 26.07.2022 вих. № 2757-2. Головним управлінням на підставі звернення ОСОБА_1 , яке зареєстроване в підсистемі «Звернення» 10.01.2025 № 29821, нарахування та виплату страхових виплат ОСОБА_1 поновлено з 01.01.2025. Пунктом дев`ятим розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105 визначено, що особливості здійснення страхових виплат за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам визначаються Кабінетом Міністрів України. Механізм призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам визначено Порядком, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі - Порядок). Документом, що підтверджує статус внутрішньо переміщеної особи, є довідка, видана такій особі відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509. Згідно з пунктом 15 Порядку орган, що здійснює соціальні виплати призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Наразі Кабінетом Міністрів України не прийнято порядку щодо виплати страхових виплат потерпілим за минулі періоди.».

З наданих в якості доказів відповідачем копій зі страхової справи позивача, судом встановлено наступне.

Постанова Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві від 17.03.2022 року №80001/245923/6283/35 позивачу призначено перераховану щомісячну страхову виплату в розмірі 5844,45 грн. У пункті 2 зазначено виплати провадити з 01 березня 2022 року безстроково.

В свою чергу, як зазначає відповідач та підтверджується наявною копією в матеріалах справи Повідомлення про результати запиту на відповідність повідомленої реципієнтом інформації даним, що обробляються стосовно нього в інформаційно-аналітичній платформі електронної верифікації та моніторингу, відповідно до статті 10 Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат» наданої Міністерством фінансів України, за перевіркою ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата перевірки 08.07.2022 року, відповідно до якої в графі «За даними Адміністрації Державної прикордонної служби України особа, яка претендує на страхову виплату проживає за кордоном» зазначено закордонний паспорт, дата виїзду 25.08.2021, пункт перетину «Гоптівка», дата отримання даних «Аркан» 23.06.2022.

На підставі вищезазначеної отриманої інформації, Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві було прийнято постанову про припинення (затримання) щомісячної страхової виплати від 07.07.2022 року №80001/245923/6283/36 та зазначено, що відповідно до ч.3 ст.44, ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» постановлено припинити потерпілому ОСОБА_1 , номер справи 245923, номер випадку 6283, щомісячну страхову виплату в розмірі 5844,45 грн. Підстава припинення: призупинено до з`ясування (п.1.12 Порядку призначення, перерахунку та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 19.07.18 №11). Виплату припинити з 01 липня 2022 року.

Як встановлено судом та підтверджується наявною копією в матеріалах справи листа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві від 26.07.2022 року №2757-2, останнім було повідомлено позивача, про наявність отриманої інформації та те, що для продовження належних страхових виплат йому необхідно звернутися до Правобережного відділення Управління та надати копію паспорту, копію ідентифікаційного номеру та копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Судом вже було зазначено, що позивачу на підставі його звернення до відповідача було поновлено нарахування та виплату страхових виплат з 01.01.2025 року, що не є спірним в даній справі.

Відповідачем на виконання вимог ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 07.02.2025 року було надано клопотання про долучення доказів від 24.02.2025 року, в якому зокрема зазначено, що відповідно до службової записки управління пенсійного забезпечення надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій №4174/003-16 від 19.01.2025 наявна заборгованість по щомісячним страховим виплатам позивача за період з 01.07.2022 по 31.12.2024 року в сумі 206 232,12 грн.

Не погодившись із припиненням щомісячних страхових виплат, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду. Отже спірним питанням у даній справі є припинення щомісячних страхових виплат позивачу.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до п.1 ч.1, ч.5, ч.6 та ч.8 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду: 1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання.

Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них. Страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. Строк проведення страхових виплат продовжується з дня їх припинення і до часу, встановленого при наступному огляді МСЕК або ЛКК, незалежно від часу звернення потерпілого або заінтересованих осіб до Фонду. При цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрати працездатності та причинного зв`язку між настанням непрацездатності та ушкодженням здоров`я.

Страхові виплати за поточний місяць провадяться протягом місяця з дня настання страхового випадку. Доставка і переказ сум, що виплачуються потерпілим, провадяться за рахунок Фонду. За бажанням одержувачів ці суми можуть перераховуватися на їх особові рахунки в банку.

Згідно з ч. 4 та 7 ст. 47 зазначеного Закону виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».

У статті 27 Закону України від 14 січня 1998 року №16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 16/98-ВР) передбачено підстави припинення страхових виплат: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов`язків щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами.

Крім того, статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакцій чинній на момент вчинення спірних правовідносин) передбачено випадки припинення страхових виплат і надання соціальних послуг: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже вказана стаття вказує на випадки, згідно яких страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються.

За положеннями пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» КМУ визначає особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення АТО або зони надзвичайної ситуації).

Преамбулою Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) визначено, що він відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до частини 1 статті 7 вказаного Закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Частиною 11 вказаної статті 7 Закону № 1706-VII передбачено, що внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території мають право на отримання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, безпосередньо у робочих органах Фонду соціального страхування України за фактичним місцем проживання, перебування.

Матеріальне забезпечення, страхові виплати призначаються за наявності необхідних документів, що підтверджують право на ці виплати, а в разі їх відсутності - за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України.

У разі відсутності в зазначеному Реєстрі необхідних відомостей матеріальне забезпечення, страхові виплати надаються у мінімальному розмірі, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України, з наступним перерахуванням сум матеріального забезпечення після надходження документів, що підтверджують право застрахованих осіб на їх надання.

Матеріалами справи підтверджується, що страхові виплати припинено через перетин позивачем державного кордону України, відповідно до інформації наданої Міністерством фінансів України відповідно до запиту передбаченого ст.10 Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат».

Водночас, статтею 46 Закону №1105-XIV не надано повноважень щодо припинення страхових виплат з зазначених підстав.

Чинним законодавством не передбачено можливості припинення страхових виплат з підстав перетину особою державного кордону.

Отже, підстави зазначені відповідачем не є передбаченими законом підставами для припинення виплат.

Доказів постійного проживання позивача за кордоном відповідач суду не надав, як і доказів оформлення позивачем документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання (у тому числі громадян України, які виїхали за кордон тимчасово) в порядку Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Відповідно до ч. 5 ст. 48 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у разі виїзду потерпілого або осіб, які мають право на страхові виплати, на постійне місце проживання за межі України визначені на зазначені цілі суми переказуються Фондом соціального страхування України на їх адресу в порядку, передбаченому міждержавними угодами.

Згідно з пунктом 1 Порядку здійснення страхових виплат, призначених у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які спричинили втрату працездатності, особам, що виїхали за межі України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 серпня 2001 року № 998, останній застосовується у разі, якщо міжнародними договорами України не встановлено інші правила здійснення страхових виплат, призначених у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які спричинили втрату працездатності, особам, що виїхали на постійне місце проживання за межі України.

Відтак, частина перша статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачає наявність саме двосторонніх договорів між Україною та державою місця проживання отримувача страхових виплат у відповідній сфері соціального забезпечення, відповідно до якої право на отримання страхових виплат, в тому числі призначених безстроково у зв`язку з втратою працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві, громадянами України, які проживають за кордоном, фактично залежить від наявності відповідного міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 9 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, сторони додержуватимуться такого порядку щодо відшкодування Працівникам шкоди внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, одержаного у зв`язку з виконанням трудових обов`язків: а) відшкодування шкоди внаслідок трудового каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також смерті потерпілого здійснюється Стороною, законодавство якої поширювалось на Працівника на момент одержання каліцтва; б) відшкодування шкоди внаслідок професійного захворювання або смерті потерпілого, яка настала у зв`язку з ним, здійснюється Стороною, законодавство якої поширювалось на Працівника під час його трудової діяльності, яка викликала професійне захворювання, навіть якщо зазначене захворювання вперше було виявлене на території іншої Сторони.

Позивач під час отримання професійного захворювання та втрати працездатності і встановлення йому інвалідності проживав в Україні (доказів зворотного суду не надано), отже відшкодування шкоди внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, одержаного у зв`язку з виконанням трудових обов`язків йому має здійснюватися державою Україна.

Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві у спірній постанові від 07.07.2022 №800001/245923/6283/36 при її винесенні посилався на ч.3 ст.44 та ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Суд зауважує, що відповідно до ч.3 ст.44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що Фонд може затримати страхові виплати до з`ясування підстав для виплат, якщо документи про нещасний випадок оформлені з порушенням установлених вимог.

Відповідно до приписів ч.1 ст.43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якими передбачено, що для розгляду справ про страхові виплати до Фонду подаються:

1) акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та/або висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть;

2) документи про необхідність подання додаткових видів допомоги.

Проаналізувавши вищенаведені норми Закону, суд дійшов висновку, що вони стосуються виключно підстав затримання страхових виплат при первинному призначенні цих виплат, але ніяк тих страхових виплат, які вже були призначені раніше.

В даному випадку позивачу відповідним відділенням фонду соціального страхування були призначені страхові виплати, ще у 2003 році з моменту встановлення йому третьої групи інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності у відсотках.

Стосовно зазначення у спірній постанові відповідачем посилання взагалі на статтю 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» без обґрунтування та посилання на відповідний пункт цієї статті, суд зауважує, що рішення суб`єкта владних повноважень мають ґрунтуватися на оцінці всіх фактичних обставин, що мають значення для об`єктивного вирішення питання в межах дискреційних повноважень такого суб`єкта. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати, як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а за конкретними обставинами.

Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві не зазначено жодного доказу на підтвердження наявності підстав встановлених Законом для припинення та не виплати сум страхових виплат за спірний період та відповідно матеріали страхової справи теж не містять таких доказів.

Порядки на які посилається відповідач не є законами, а є підзаконними нормативно-правовими актами, які мають нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання виплат позивачем, а тому право позивача на отримання виплат було безпідставно порушено відповідачем.

У спірних правовідносинах, відповідач не врахував положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 р № 1105-XIV, який за місцем в ієрархічній структурі має більшу юридичну силу у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян в Україні та відповідно є пріоритетним у застосуванні до правовідносин, що виникають при виплаті раніше призначених щомісячних страхових виплат особам, які втратили працездатність внаслідок професійного захворювання.

У своїй відповіді на адвокатський запит, відповідач взагалі посилається на п. 1.12 Постанови Фонду соціального страхування України «Про затвердження Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат» №11 від 19.07.2018 року, який регулює випадок припинення страхових виплат у зв`язку із надходженням за наслідками проведеної верифікації інформації про неправомірність призначення страхової виплати, у результаті чого приймається постанова про відмову у страховій виплаті.

Наявні відомості верифікації не містять інформації про неправомірність саме призначення страхової виплати, а натомість містять лише інформацію про виїзд позивача за кордон.

Отже, в уповноваженого органу не було підстав для припинення позивачу страхових виплат з підстав передбачених п. 1.12 Порядку №11.

У справі, яка розглядається, враховуючи характер відповідних страхових виплат, які призначені позивачу безстроково у зв`язку з втратою працездатності та встановленням інвалідності, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві не наводить аргументів про те, що наявна вина позивача у припиненні виплати страхових виплат або існує закон, який зобов`язує позивача вживати будь-які дії для їх поновлення, або позивач має альтернативний механізм отримання (компенсації) цих виплат, зокрема за кордоном.

При цьому суд вважає, що частина перша статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яка передбачає припинення страхових виплат на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, суперечить частинам першій, другій статті 24, частині третій статті 25, частинам першій, четвертій статті 41, частині першій статті 46, частині першій статті 64 Конституції України, а тому остання не підлягає застосуванню.

Додатково суд зауважує, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII, оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном громадян України, які виїхали за кордон тимчасово, здійснюється закордонними дипломатичними установами України.

Провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання здійснюється в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Провадження за заявами про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном громадян України, які виїхали за кордон тимчасово, здійснюється в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері зовнішніх зносин.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сам по собі перетин позивачем державного кордону України без оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання/залишення на постійне проживання за кордоном не може бути розцінено як таке, оскільки перетин державного кордону, не свідчить про зміну місця проживання.

З урахуванням того, що позивач перебував на обліку в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві, як отримувач щомісячних страхових виплат, суд визнає припинення страхових виплат, призначених позивачу безстроково у зв`язку з трудовим каліцтвом, лише за самим фактом перетину кордону необґрунтованим і таким, що порушує конституційні гарантії позивача на соціальне забезпечення у зв`язку з втратою працездатності.

Отже, суд вважає за необхідне зауважити, що підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.

Згідно із статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Піклування та захист громадянам України, які перебувають за її межами, гарантовано у частині третій статті 25 Конституції України.

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (стаття 64 Конституції України).

У частині другій статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, громадяни України мають право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі і права на соціальне забезпечення.

Аналогічні припиненню страхових виплат, правові наслідки у вигляді припинення виплати пенсії на весь час перебування (проживання) громадянина України за кордоном, передбачені також у пункті 2 частини першої статті 49, статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України зазначені норми були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

У наведеній справі Конституційний Суд України, зокрема зазначив, що «оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами».

Суд зауважує, що пенсійні виплати та виплати за іншими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування за правовою природою є тотожними, адже здійснюються в межах окремих видів такого страхування, передбачених частиною першою статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

У частинах першій, четвертій статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положенням статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

На захист прав позивача також діє норма частини 7 ст. 47 Закону №1105-XIV, за якою, як зазначалось, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку. Отже, позивач набув право на отримання страхових виплат за весь попередній період, оскільки припинення їх виплати відбулось не з передбачених законодавством підстав.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі Суханов та Ільченко проти України (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

Як зауважив ЄСПЛ, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, пункт 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, пункт 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S.W. проти Об`єднаного Королівства», заява № 20166/92, пункт 36).

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві не виплачуючи позивачу страхові виплати, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що припинення позивачу раніше призначеної щомісячної страхової виплати здійснено Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві за відсутності підстав, передбачених статтею 46 Закону №1105-ХIV, або підстав, передбачених іншим законом, а отже, постанова Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві від 07 липня 2022 року №80001/245923/6283/36 про припинення (затримання) щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 з 01 липня 2022 року є протиправною та як наслідок підлягає скасуванню.

Що стосується обраного позивачем способу захисту у вигляді стягнення з відповідача сум, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Разом з цим, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові у справі № 21-1465а15 від 16 вересня 2015 року.

У вказаному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно дост.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною «права на суд» (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).

Ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (Hornsby v. (Горнсбі проти Греції), § 41; Kyrtatos v. Greece (Кіртатос проти Греції), §§ 31-32).

Хоча, за деяких обставин виконання рішення може бути відкладено, відкладання рішення не повинно порушувати право сторони на виконання рішення (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 35-37).

У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не частковим (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; Sabin Popescu v. Romania (Sabin Popescu проти Франції), §§ 68-76), і рішення не може не виконуватись, бути позбавлено юридичної сили, або незаконно відкладено (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).

Судом встановлено, що також підтверджується наявними доказами в матеріалах справи, що заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період з 01.07.2022 по 31.12.2024 року перед позивачем становить 206 232,12 грн.

Таким чином враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по цим виплатам за період: з 01.07.2022 по 31.12.2024 року в розмірі 206 232,12 грн.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується квитанцією від 05.02.2025, позивач за подання адміністративного позову сплатив 968,96 грн. судового збору.

Суд повертає позивачу судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у розмірі 968,96 грн.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд.16, ) про визнання протиправною постанову від 07.07.2022 №80001/245923/6283/36 та стягнення заборгованості по щомісячним страховим виплатам за період з 01.07.2022 по 31.12.2024 року - задовольнити повністю.

Визнати протиправною постанову Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві від 07 липня 2022 року №80001/245923/6283/36 про припинення (затримання) щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) з 01 липня 2022 року та як наслідок скасувати.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд.16, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період з 01.07.2022 по 31.12.2024 року у розмірі 206 232 (двісті шість тисяч двісті тридцять дві) гривні 12 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд.16, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 коп.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 09 квітня 2025 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець