Справа № 758/11366/24
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Беспалов О.О.

Парінов А.Б.

за участі:

секретар с/з Кващук Т.А.

позивач ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі ЕНА №2947431 від 30.08.2024 винесеною інспектором управління патрульної поліції в м. Києві лейтенантом поліції Майстренко Романом Володимировичем.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що відповідачем не надано доказів того, що він рухався транспортним засобом та не був пристебнутий ременем безпеки під час руху. Зазначає, що рухався з пристебнутим ременем безпеки, а під час зупинки на блокпосту його вітстебнув.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Зокрема, апелянт посилається на відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.121 КУпАП.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09 квітня 2025 року.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Позивач у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу задовольнити.

У судове засідання відповідач не з`явився та явку уповноваженого представника до суду не забезпечив. Про дату, час та місце апеляційного розгляду справи був повідомлений належним чином.

Керуючись приписами ч. 2 ст. 313 КАС України, суд протокольною ухвалою вирішив здійснити апеляційний розгляд справи за даною явкою.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 30.08.2024 інспектором 2 взводу 7 роти 3 батальйону УПП в м. Києві старшим лейтенантом поліції Мойстренко Р.В. винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 510,00 грн.

Відповідно до постанови ЕНА № 2947431 від 30.08.2024 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він 30.08.2024 о 20 год 35 хв. в м. Києві по просп. Академіка Глушкова, позивач керуючи транспортним засобом «Lexus RX 350» державний номерний знак НОМЕР_1 , обладнаним пасивними засобами безпеки не був пристебнутий ременем безпеки чим порушив п. 2.3 «в» ПДР, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Не погоджуючись із вказаною постановою позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено в установленому порядку факт скоєння позивачем правопорушення, про яке зазначено в оскаржуваній постанові, що свідчить про обґрунтованість прийнятого рішення.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 245 КУпАП передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

За приписами пункту 8 частини 1 статті 23 Закону № 580-VIII, у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Статтею 222 КУпАП визначено, що органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (частини перша, друга, третя, п`ята, шоста, восьма, десята і одинадцята статті 121 КУпАП). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Нормами статті 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Положеннями ч. 1 ст. 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно частини 5 статті 121 КУпАП, порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 затверджено Правила дорожнього руху.

Пунктом 1.1 Правил дорожнього руху закріплено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно пункту 2.3 «в» Правил дорожнього руху, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголівники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно постанови серії ЕНА № 2947431 від 30.08.2024, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КпАП України, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 гривень, за те, що він 30.08.2024 о 20 год 35 хв. в м. Києві по просп. Академіка Глушкова, керуючи транспортним засобом «Lexus RX 350» державний номерний знак НОМЕР_1 , обладнаним пасивними засобами безпеки не був пристебнутий ременем безпеки, чим порушив п. 2.3 «в» ПДР (а.с. 8-9).

У позовній заяві та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує, що він рухався на автомобілі із застосованим ременем безпеки, однак під час зупинки відстібнув його, щоб в разі вимоги працівника поліції показати багажне відділення і не створювати затор, а швидко виконати всі вимоги.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч.5 ст. 121 КУпАП порушення водієм правил користування ременями безпеки або мотошоломами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Об`єктом цього правопорушень, передбачених коментованою статтею, є безпека дорожнього руху та встановлений порядок використання транспортних засобів.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч.5 коментованої статті є порушення правил користування ременем безпеки.

В свою чергу , пп. в п. 2.3 ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху на водія покладено обов`язок, зокрема: на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголівники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

Суб`єктивна сторона правопорушень, передбачених коментованою статтею - умисел або необережність.

Суб`єктом правопорушення може бути лише водій транспортного засобу.

Наявність події адміністративного правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

За приписами статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Положеннями статті 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справ про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Ураховуючи викладене, висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення повинні ґрунтуватися на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи та наданих доказів.

Як вбачається з наданих відповідачем до суду першої інстанції відеозаписів, досліджених судом апеляційної інстанції в судовому засіданні, на блок-посту 30.08.2024 інспектором було зупинено транспортний засіб «Lexus RX 350» державний номерний знак НОМЕР_1 , водій якого керував транспортним засобом не будучи пристебнутим засобом пасивної безпеки. Після чого, інспектором запропоновано водію з`їхати зі смуги руху до правого краю проїзної частини де і відбулося з`ясування обставин винесення оскаржуваної постанови.

При цьому, інспектор патрульної поліції підійшов до автомобіля, назвав свою посаду та повідомив позивача, що його зупинено, на підставі статті 35 Закону України «Про національну поліцію», за порушення правил дорожнього руху, а саме, пункту 2.3 «в» Правил дорожнього руху, у зв`язку з тим, що він не був пристебнутий ременем безпеки.

Отже, враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даній справі відповідач належними та допустимими доказами довів правомірність дій працівників поліції та прийняття рішення у виді постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Доводи апелянта про те, що він перед блокпостом, зупинившись на відповідний жест поліцейського, відстебнувся для можливого виходу з автомобіля і надання автомобіля для перевірки, судом до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

Постановою Кабінету Міністрів України №1456 від 29.12.2021 затверджено Порядок перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану(Порядок №1456).

Відповідно до п.5 Порядку №1456 право на проведення перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян надано відповідним уповноваженим особам Національної поліції, СБУ, Національної гвардії, Держприкордонслужби, ДМС, Держмитслужби та Збройних Сил, які визначені в наказі коменданта.

Відповідно до приписів п.10 цього Порядку уповноважена особа має право зупиняти транспортні засоби, зокрема в разі: порушення водієм Правил дорожнього руху; проїзду транспортних засобів через блокпости та контрольні пункти в`їзду-виїзду.

Відповідно до Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 р. № 1455 (Порядок №1455), блокпост - посилений контрольно-пропускний пункт, який за рішенням військового командування тимчасово встановлюється на вході/виході (в`їзді/виїзді) на територію/з території, де введено воєнний стан і встановлено особливий режим (за винятком державного кордону), на якому облаштовуються місця для перевірки осіб, транспортних засобів, багажу та вантажів, позиції вогневих засобів та бойової техніки, місця для відпочинку та забезпечення життєдіяльності особового складу, який виконує завдання на такому пункті, до складу якого можуть входити службові особи військових формувань та правоохоронних органів, які відповідно до закону залучені до здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що порядок проїзду блокпостів не регламентовано, а ні Законами № 580-VIII та № 389-VIII, а ні Порядками №1455 та 1456 і є лише рекомендаціями ЗСУ та місцевих військових адміністрацій.

Згідно вимог Правил дорожнього руху Дорожній знак 2.2 - це дорожній знак пріоритету, який наказує водіям здійснити обов`язкову короткочасну зупинку перед ним.

Проїжджаючи знак 2.2, водій зобов`язаний зупинитися перед розміткою 1.12 (стоп-лінія) або( у разі її відсутності) перед знаком, незалежно від наявності інших учасників дорожнього руху.

Крім того, за загальними рекомендаціями Міністерства оборони щодо проїзду блок-постів, відповідно до яких, під`їжджаючи до блокпоста водіям необхідно зменшити швидкість і підготувати документи до перевірки, відео-реєстратор має бути вимкнений і знятий з лобового скла, так само як і телефон. Помітивши знак «СТОП» - потрібно зупинитися, а потім вимкнути фари й ввімкнути аварійні вогні, очікуючи команди від уповноваженої особи.

Тобто, проміжок часу між зупинкою транспортного засобу перед знаком «Стоп» та подальшим рухом є в кожному випадку різним, залежно від кількості транспортних засобів та завантаженості під час перевірки уповноважених на те осіб. Ці фактичні обставини мають значення для встановлення об`єктивної сторони правопорушення та наявності вини правопорушника.

Наразі, з наявного в матеріалах справи відеозапису не вбачається, що позивач рухався через блок-пост без зупинки, а зупинившись біля поліцейського вже не був пристебнутий ременем безпеки.

Наразі, необхідності відстебнути ремень безпеки перед блок-постом у водія не могло виникнути до відповідної команди уповноваженої особи щодо повної зупинки транспортного засобу та виходу із автомобіля.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про неспроможність вказаних доводів апелянта.

Інша частина доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 195, 243, 250, 286, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає оскарженню в силу приписів ч.3 ст.272 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді О.О. Беспалов

А.Б. Парінов

(повний текст постанови складено 09.04.2025р.)