Справа № 160/33192/24
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.
16 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, у якій просить:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 28.11.2024р. №14-24;
- скасувати наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області №127 від 14.08.2024 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що вона не може повернутися до країни свого останнього проживання Російської Федерації, тому що її чоловіку ОСОБА_2 загрожує депортація до їхньої країни походження Узбекистану, де вони мають цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою дискримінації та переслідувань через релігійні та політичні причини, а також систематичне порушення прав людини. Зокрема в Узбекистані щодо чоловіка позивача ОСОБА_2 було порушено політично-вмотивовані кримінальні справи.
Позивач подала письмове звернення від 11.08.2023 на ім`я начальника ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області з проханням зафіксувати факт її звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та розглянути заяву, задокументувати позивача довідкою про звернення за захистом в Україні та повідомити, коли вона зможе особисто прийти до ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області для подальшого розгляду заяви.
31 серпня 2023 року позивач отримала відповідь ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області №б/н від 25 серпня 2023 року, відповідно до якої було розглянуто звернення позивача. У вказаній відповіді зазначено, що Позивач порушила порядок та строк звернення за захистом в Україні; прийняття рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту буде прийнято відповідно до частини 6 статті 5 Закону, за умови дотримання заявником порядку звернення із заявою передбаченою вказаною статтею Закону.
Разом з тим, 11.08.2023 ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області замість того, щоб прийняти заяву Позивача у порядку встановленому законом, склав щодо Позивача матеріали про адміністративне правопорушення ч. 1 ст. 203 КУпАП, наклав адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 1700 грн. та прийняв рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 11.08.2023, яким зобов`язано покинути територію України у термін до 30.08.2023.
Не погодившись з такими діями відповідача, 12.09.2023 позивач подала до Дніпропетровського окружного адміністративного суду позовну заяву про визнання протиправною бездіяльність ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 у справі №160/23260/23 в адміністративній справі за позовом позивача позовні вимоги задоволені частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви у порядку визначеному Законом та Правилами. Зобов`язано ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області прийняти рішення щодо прийняття заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви.

27.02.2024 Апеляційну скаргу ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 без змін.

Позивач звернулась до ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, її заяву прийняли та 25.07.2024 позивача документували Довідкою про звернення за захистом в Україні №2014554.

21.08.2024 позивач отримала повідомлення №06-24 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Дане рішення було прийнято на підставі наказу №127 від 14.08.2024 ГУ ДМС в Дніпропетровській області.

Не погоджуючись з отриманим Повідомленням №06-24 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач подала скаргу до Державної міграційної служби України, за результатами розгляду якої 12.12.2024р. позивач отримала повідомлення від ГУ ДМС України в Дніпропетровській області №12-24 від 06.12.2024р. в якому було зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 28.11.2024р. №14-24 про відхилення її скарги на наказ ГУ ДМС України у Дніпропетровській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погоджується з наказом №127 від 14.08.2024 ГУ ДМС в Дніпропетровській області та рішенням Державної міграційної служби України від 28.11.2024р. №14-24 та вважає їх протиправними, тому позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі.

19 грудня 2024 року ухвалою суду було залишено позовну заяву без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

23 грудня 2024 року від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків вказаних в ухвалі суду від 19 грудня 2024 року.

Ухвалою від 20 січня 2025 року суд відкрив спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

10 лютого 2025 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що в ході процедури розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник, в установленому законодавством порядку та під особистий підпис була повідомлена про обов`язок надання всіх правдивих фактів, що стосуються її заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення, як це передбачено вимогами міжнародного права та чинного законодавства України, зокрема, положеннями пункту 5 і пункту' 6 Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16.12.1998, та пунктами 45, 66, 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року).

Відповідач зазначає, що а ні в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.07.2024, а ні під час проведення процедури розгляду вищевказаної заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка здійснена Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивач не повідомляла про наявність будь-яких фактів переслідування її особи за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань (конвенційні ознаки).

Під час проживання позивача в країні громадянської належності, до неї не застосовувалось ні фізичного, ні психологічного насилля. За весь час проживання позивача на території російської федерації, жодних погроз чи переслідувань за конвенційними ознаками вона не зазнавала.

До жодної політичної, релігійної, військової або ж громадської організації, як в російській федерації так і в Україні, а ні позивач особисто, а ні члени її сім`ї, не належали, та не належать.

Також зазначимо, що як вбачається із заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.07.2024, Позивач до адміністративної або кримінальної відповідальності в країні походження не притягалася, проблем при виїзді із російської федерації в неї не виникало, виїхала легально.

На думку відповідача, позивача відсутні умови необхідні для надання статусу біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року, відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), відсутні умови необхідні для надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ознак наведених в статті 3 Європейської Конвернції про захист прав людини і основоположних свобод, відсутні умови коли особа змушена була прибути в Україну внаслідок загрози її життю тощо.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте ГУ ДМС у Дніпропетровській області у відношенні громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що заява громадян російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем аби особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидно необґрунтованою, тобто у громадянки російської федерації ОСОБА_1 відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», є підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаємо, що розгляд заяви громадянки російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та прийняття рішення про відмову в оформленні документів да вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткове захисту, за наслідками розгляду даної заяви, оформленого наказом Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 14.08.2024 № 127, здійснено ГУ ДМС у Дніпропетровській області на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

17.02.2025 року представник позивача подала до суду відповідь на відзив, де зазначила, що визначаючи звернення позивача за захистом очевидно необґрунтованим, не здійснив повної та всебічної перевірки та аналізу інформації у країні його громадянської належності, не провів співставлення такої інформації з розповіддю і доводами позивача щодо як суб`єктивної і об`єктивної сторін його побоювань, згідно з вимогами Директиви №8043/04.

При цьому, оцінка обґрунтованості побоювань внаслідок повідомлених заявником обставин здійснюється уповноваженою посадовою особою територіального органу державної міграційної служби вже після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вказане, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято відповідачем в порушення ст. 8-10 Закону № 3671-VI та встановленої процедури, так як відповідач фактично здійснив передчасний розгляд заяви по суті на стадії її попереднього розгляду та передчасно прийняв рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25.02.2025 року на адресу суд від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, де останній вказав, за тривалий час перебування в Україні, Позивач не виявила бажання звернутися до органів Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проживаючи на території України, Позивач неодноразово виїздила до російської федерації, а також, до третіх країн, а саме до Туреччини та Узбекистану, після чого поверталася до України. За інформацією наданою особисто позивачем, перебуваючи на території третіх країн (Туреччини та Узбекистану), за захистом вона не зверталася.

Разом з цим, проживаючи на території України, позивач неодноразово зверталася на захистом країни громадянської належності російської федерації, та отримувала такий захист, про що свідчать факти її документування наступними документами, а саме: закордонним паспортом громадянки російської федерації № НОМЕР_1 , виданим 14.10.2015, ФМС 72001, терміном дії до 14.10.2025; внутрішнім паспортом громадянки російської федерації № НОМЕР_2 , виданим 30.07.2019, УМВС Росії по Тюменській області.

За весь період часу, починаючи з 2004 року, позивач та її чоловік не зробили жодної спроби щодо реалізації своїх прав на захист на території російської федерації, що також свідчить про необґрунтованість та безпідставність заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вперше з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, позивач звернулася лише 11.08.2023, а саме: після притягнення її до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, у зв`язку з її нелегальним проживанням (перебуванням) на території України.

Позовні вимоги заявлені громадянкою російської федерації ОСОБА_1 в цій позовній заяві та підтримані представником позивача в його відповіді на відзив, є безпідставними і необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Громадянка російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , країна постійного проживання - російська федерація, уродженки Республіки Узбекистан м. Наманган, на підтвердження своєї особи та громадянства надала такі документи, а саме: оригінал закордонного паспорта громадянки російської федерації № НОМЕР_1 , виданий 14.10.2015, ФМС 72001, терміном дії до 14.10.3025; оригінал внутрішнього паспорта громадянки російської федерації № НОМЕР_2 , виданий 30.07.2019, УМВС Росії по Тюменській області; за національністю узбечка, сповідує іслам, одружена з громадянином російської федерації ОСОБА_3 .

За інформацією наданою особисто позивачем відповідачу, остання безперешкодно залишила країну громадянської належності (російську федерацію) та вперше прибула в Україну у 2016 році, разом із молодшою донькою та чоловіком по запрошенню, але на чиє саме запрошення, не пам`ятає. Після прибуття в Україну, вона декілька разів залишала територію України, виїздивши до наступних країн, а саме: російська федерація, Туреччина, Узбекистан, що підтверджується її закордонним паспортом громадянки російської федерації № НОМЕР_1 .

Востаннє позивач здійснила перетин державного кордону України у напрямку «в`їзд» у 2019 році через КПП «Харків-Пасажирський» за паспортним документом № НОМЕР_1 , на запрошення старшої доньки ОСОБА_4 , яка проживала в Україні, у місті Дніпрі.

За інформацією наданої Управлінням з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області в листі від 01.08.2024 за вх.№1201.3.4/26358-24, видно, що 29.08.2018. ОСОБА_1 звернулася до ГУ ДМС у Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

20.03.2019, після проведення визначених імміграційним законодавство перевірок, ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року, а саме: дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Зазначене вище рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну в судовому порядку заявник не оскаржувала. Докази протилежного матеріали справи не містять.

Надалі позивач зареєструвала своє місце проживання у м. Золотоноші Черкаської області, де повторно звернулася із заявою на отримання посвідки.

За наслідками проведених перевірок встановлено, що у підсистемі «Облік іноземців та біженців» ЄІАС УМП наявна інформація, відповідно до якої 20.10.2020 ОСОБА_1 звернулася до Золотоніського відділу Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби у Черкаській області питання продовження строку перебування на території України на підставі лікування, проте у задоволенні заяви позивачу відмовлено.

Після закінчення встановленого законодавством строку перебування на території України, позивач втратила підстави для подальшого перебування в Україні, однак, ухилилася від виїзду з України та продовжила перебувати на її території нелегально, чим порушила законодавство про правіший статус іноземців та осіб без громадянства, у зв`язку з чим, 11.08.2023 Шевченківським відділом у місті Дніпрі ГУ ДМС Дніпропетровській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 000068, у якому зафіксовано факт вчинення позивачкою адміністративного правопорушення, а саме: порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, відповідальність за що передбачено частиною 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Цього ж дня, керуючись положеннями статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

Вперше з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка погребує додаткового захисту в Україні, позивач звернулася лише 11.08.2023.

Рішенням Дніпровського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 у справі № 160/23260/23, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17.07.2024 у справі № 160/23260/23, зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийняти рішення щодо прийняття заяви громадянки російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви громадянки російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у порядку визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затвердженими наказом МВС від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 05.10.2011 №1146/19884.

На виконання рішення Дніпровського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 у справі № 160/23260/23, залишеного без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17.07.2024 у справі № 160/23260/23.

Листом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 19.07.2024 за вих. № 1201.3.3-9874/12.3-24 позивача запрошено до ГУ ДМС у Дніпропетровській області для прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25.07.2024, відповідно до пункту 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», заяву позивача прийнято до розгляду та видано заявникові довідку про звернення за захистом в Україні №014554, терміном дії до 25.08.2024, з подальшими продовженнями.

В обґрунтування своєї заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначає, ніби то вона не бажає повертатися до країни походження у зв`язку і розшуком її чоловіка ОСОБА_5 зі сторони Узбекистану, а також, зазначає, ніби то влада російської федерації переслідувала її чоловіка, та навіть приходили у дім вночі або рано вранці. Заявниця стверджує що має побоювання стосовно того, що її чоловіка можуть ув`язнити, або видати владі Узбекистану з політичних причин у разі їх повернення до російської федерації.

За результатами розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.07.2024, здійсненого за наслідками проведення співбесіди із заявником, розгляду відомостей наведених в заяві, та інших документів, Головне управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області встановлена очевидна необґрунтованість заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме: відсутність у заявника (позивача) умов, зазначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (зі змінами та доповненнями), про що, 14.08.2024 складено відповідний Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14.08.2024 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додатково захисту, оформленого наказом Головного управління Державної міграційної служ України в Дніпропетровській області від 14.08.2024 № 127.

Позивачу надіслано письмове повідомлення від 16.08.2024 № 06-24 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, разом з супровідним листом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 16.08.2024 за вих.№ 1201.3.3-11134/000393-24.

Не погодившись з рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відмову в оформленні документі для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту7, що оформлено наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 14.08.2024 № 127, позивач скористалась правом на його оскарження, та звернувся до Державної міграційної служби України зі скаргою на наказ ГУ ДМС в Дніпропетровській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо вигнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в порядку визначеному статтею 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатом розгляду якої Державна міграційна служба України погодилась з висновками уповноваженої посадової особи ГУ ДМС у Дніпропетровській області, що викладені у Висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготовленому за наслідками розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з прийнятим наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області №127 від 14.08.2024 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішення Державної міграційної служби України від 28.11.2024р. №14-24, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (надалі - Закон № 3671-VI).

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону №3671-VI:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Частиною шостою статті 8 Закону № 3671-VI встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, визначені вищенаведеними пунктами статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону №3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із п. 6.1 та 6.2 Розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України № 649 від 07.09.2011, у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів; г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону 3671-VI Закону особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, то за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Однак залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Як видно з Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.11.2024 (справа № 2024DP0006), складеного стосовно позивача, у ході розгляду заяви не встановлено вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Російської Федерації буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості заявниці та інші суттєві порушення прав людини або заявниця зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості в силу самого факту перебування на території Російської Федерації.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як слідує з протоколу співбесіди від 02.08.2024 року (справа № 2024DP0006) на питання щодо причин неможливості повернення до РФ позивач зазначила, що не бажає повертатися до країни походження у зв`язку з розшуком її чоловіка ОСОБА_6 зі сторони Узбекистану, а також влада РФ переслідувала її чоловіка, вони навіть приходили у дім вночі або рано вранці. Також заявниця має побоювання що її чоловіка можуть ув`язнити або видати владі Узбекистану з політичних та релігійних причин у разі їх повернення до РФ.

Доводи позивача про те, що вона може зазнати переслідування на території Російської Федерації за політичними переконаннями, жодним чином не підтверджуються. Також, позивачка не має окремих стійких політичних поглядів чи переконань, що підтверджується протоколом співбесіди від 02.08.2024 року.

Матеріалами особової справи відповідач встановив, що позивачка на території громадянської належності не зазначала переслідувань за ознаками раси, громадянства, віросповідання або належності до певної соціальної групи. Також, ніколи не була причетна до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які були пов`язані з її расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами.

Слід зазначити, що як під час перебування на території РФ, та перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності позивачка не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім цього, позивачем не навела обґрунтованих підстав для визнання її особою, яка потребує додаткового захисту, визначених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, зокрема доказів існування загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Інформація щодо країни походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.

Висновки аналогічного змісту вже були викладені Верховним Судом у постанові від 27 січня 2020 року у справі №815/1563/17 (адміністративне провадження №К/9901/4197/17).

Значна тривалість проміжків часу між: виїздом з території РФ, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Чинним законодавством не передбачено окремої процедури розгляду заяви чи оформлення окремого висновку щодо прийняття рішення про оформлення чи відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання особи такою, яка потребує додаткового захисту. Натомість, під час розгляду заяви орган міграційної служби одночасно досліджує наявність чи відсутність підстав, як для прийняття рішення про оформлення документів щодо визнання особи біженцем, так і для визнання особою, що потребує додаткового захисту.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 28.11.2024р. №14-24 та наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області №127 від 14.08.2024 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірними.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно із п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд зробив висновок, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 139 кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 9, 72-77, 90, 132, 139, 246, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до відповідача-1: Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ), відповідача-2: Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області (вул. В. Липинського, 7, м. Дніпро, 49000, ) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук