Справа № 520/20758/24
Суддя: Мороко А.С.
Дата ухвалення: 2025-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 р. №520/20758/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мороко А.С., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, 5,м. Харків,Харківська обл., Харківський р-н,61022, ) , Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, буд. 34,м. Полтава,Полтавська обл., Полтавський р-н,36000, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області () від 10.06.2024 №69, яким відмовлено в поновленні пенсії за віком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області () поновити та виплачувати з 03 червня 2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області () при поновленні пенсії за віком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зарахувати до страхового стажу період роботи з 01.07.2000 по 11.10.2004, починаючи з 03 червня 2024 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 2011 отримував пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в пенсійних органах України, проживаючи в м. Саки АРК Крим. У 2024 році позивач, як внутрішньо переміщена особа, звертався до органів пенсійного забезпечення із заявою про поновлення отримання пенсії разом з пакетом документів, що підтверджував його соціальний статус та трудову діяльність. Однак, за результатами розгляду заяв позивача рішенням ГУ ПФУ в Полтавській області прийнято рішення від 10.06.2024 №69 про відмову у призначенні пенсії, оскільки відсутній документ (атестат) про припинення виплати пенсії. Також, позивачу протиправно не зараховано період роботи з 01.07.2000 по 11.10.2004 на підставі записів трудової книжки НОМЕР_2 , оскільки відсутні дані в індивідуальних відомостях про застраховану особу після 01.07.2000.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачам надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана відповідачам через систему "Електронний суд" та надійшла в електронний кабінет користувачів, що підтверджується електронною роздруківкою.

Відповідачем, ГУ ПФУ в Полтавській області, надано відзив на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просить відмовити, з огляду на те, що російська федерація розпочала агресивну війну проти України, направити запит про витребування пенсійної справи з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим немає можливості та тим, що позивачем не надано довідку про припинення виплати пенсії з органів російської федерації, немає можливості розглянути питання про поновлення виплати пенсії. Водночас, період роботи з 01.07.2000 по 31.12.2023 не вбачається за можливе зарахувати, оскільки відсутні дані в індивідуальних відомостях про застраховану особу після 01.07.2000.

Відповідачем, ГУ ПФУ в Харківській області, надано до суду відзив на позов, в якому зазначено, що ГУ ПФУ в Полтавській області правомірно прийнято рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії, оскільки позивачем не надано документ (атестат) про припинення виплати пенсії в АРК, а за відсутності даних в індивідуальних відомостях про застраховану особу після 01.07.2000, страховий стаж не можливо підтвердити.

Положеннями ч.1 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно ч.2 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України: за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши наявні матеріали справи, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 є громадянином України, зареєстрований та проживає в м. Харкові за місцем реєстрації, що підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_3 .

З 09.04.2011 позивачу було призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV в м. Саки Автономної Республіки Крим за місцем свого проживання, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 , яке видане Пенсійний фондом України, штампами, проставленими органом ПФУ на титульних аркушах трудових книжок позивача.

03.06.2024 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про поновлення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, та надав паспорт, ідентифікаційний код, трудові книжки, пенсійне посвідчення, диплом. У вказаній заяві вказав, що з 2011 року отримував пенсію, з 2014 року виплата пенсії припинена.

За результатами розгляду заяви від 03.06.2024 ОСОБА_1 за принципом екстериторіальності рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 10.06.2024 №69 відмовлено у поновленні пенсії за віком, та зазначено, що громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення Російської Федерації. Також відповідно до рішення від 10.06.2024 №69 позивачу не було зараховано період роботи з 01.07.2000 по 11.10.2004 на підставі записів трудової книжки НОМЕР_2 , оскільки відсутні дані в індивідуальних відомостях про застраховану особу після 01.07.2000.

Позивач, не погоджуючись з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом визначає Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до визначення, яке міститься у статті 1 Закону № 1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 4 Закону № 1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:

1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені устатті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;

2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення"(крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення"- за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Частиною 1 статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2019 року у справі № 243/5451/17.

Як свідчить аналіз положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Як встановлено судом з матеріалів справи, а саме з відмітки на трудових книжках ОСОБА_1 , з 09.04.2011 призначена пенсія УПФУ в м. Саки АРК та видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 . Вказані обставини не спростовуються відповідачами.

У 2014 році, як вказано у заяві позивача від 03.06.2024, виплату пенсії припинено.

10.06.2022 ОСОБА_1 оформлено довідку переселенця № 6309- за фактичним місцем проживання АДРЕСА_2 ; зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_3 . Вказані обставини підтверджено витягом, залученим ГУ ПФУ в Полтавській області.

Рішення ГУ ПФУ в Полтавській області про відмову у поновленні ОСОБА_1 пенсійних виплат мотивована тим, що жодних документів, які містять інформацію про припинення виплати пенсії або про неотримання пенсії за віком за місцем реєстрації (АРК) до заяви не надано. В органів Пенсійного фонду України в період дії правового режиму воєнного стану відсутні повноваження отримати інформацію, зазначену п. 2.8 Порядку про неотримання виплати пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації. З огляду на вказане та за відсутності документу (атестату) щодо припинення виплати пенсії в російській федерації, позивачу відмовлено у поновленні виплати пенсії.

Суд вважає необґрунтованою вказану позицію суб`єкта владних повноважень, оскільки обов`язок надіслання запиту на отримання пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації законом покладений на орган, що призначає пенсію, тобто Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області.

Суд погоджується із твердженнями відповідача 2, відповідно до яких органи Пенсійного фонду України позбавлені можливості здійснити до органів Пенсійного фонду російської федерації запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації.

Проте зазначене не може слугувати підставою для відмови у поновленні виплати пенсії позивачу, оскільки відповідач 2 не підтверджує жодними доказами отримання позивачем пенсійних виплат від органів пенсійного забезпечення російської федерації.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону (ч. 2 ст. 49 Закону №1058-IV).

Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 234 (далі - Порядок № 234).

Цей Порядок визначає механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які (1) проживають на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя і (2) не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду російської федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у російській федерації (далі - особи) (п. 1).

Відповідно до частин 1, 2 статті 18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII).

Письмовими доказами, долученими до позовної заяви підтверджується, що на час звернення до пенсійного органу (червень 2024) позивач не проживав на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. Згідно з довідкою № 6309- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивача фактично проживає в АДРЕСА_2 ; зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_3 .

Таким чином, приписи Закону №1207-VII та прийнятий на його виконання Порядок №234, на які посилається ГУ ПФУ в Полтавській області в оскаржуваному рішенні, до позивача не застосовуються.

Відповідно, не застосовується і пункт 4 Порядку № 234, яким визначено, що територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів російської федерації; виплата пенсії після надходження-пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Такі ж висновки викладено у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №320/424/23.

З 22.11.2014 набув чинності Закон № 1706-VII, яким встановлені гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Так, згідно з статтею 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Відповідно до статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Згідно з положеннями статті 14 Закону №1706-VII внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні.

Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» установлено, що призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

Для ідентифікації одержувачів пенсій, які є внутрішньо переміщеними особами, та забезпечення виплати пенсій таким особам проводиться емісія платіжних карток, які водночас є пенсійними посвідченнями, із зазначенням на них графічної та електронної інформації про власника та його електронного цифрового підпису.

Під час звернення внутрішньо переміщеної особи із заявою про призначення, відновлення чи продовження виплати пенсії та документом, що посвідчує особу, територіальні органи Пенсійного фонду України ідентифікують особу заявника, фіксують місце і час її звернення, порівнюють отримані дані з даними, що обробляються в базах даних Пенсійного фонду України, з урахуванням даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб у порядку, який затверджується Пенсійного фонду України за погодженням з Мінсоцполітики.

Отже, призначення та поновлення виплати пенсій особам, які проживали на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, залишили її та зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

При цьому, обов`язок щодо з`ясування всіх обставин для призначення, відновлення чи продовження виплати пенсії особам, в тому числі, витребування паперової пенсійної справи та інших необхідних відомостей, покладається саме на орган Пенсійного фонду України, який зобов`язаний витребувати пенсійну справу шляхом звернення із запитом до органів російської федерації, а не перекладати цей обов`язок на громадянина, усвідомлюючи і достовірно знаючи, що в умовах воєнного стану це зробити неможливо.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача у зв`язку з відсутністю законодавчого врегулювання правового питання щодо відновлення/продовження пенсійних виплат особам, які перемістились з тимчасово окупованої території АРК та м. Севастополя за відсутності документів необхідних для визначення умов поновлення пенсійної виплати.

Тобто, відповідачем не надано обґрунтованого доказу на підтвердження наявності підстав для відмови у поновленні виплати пенсії позивачу, передбачених законами України.

За таких обставин суд зауважує, що не поновлюючи позивачу пенсію за відсутності обґрунтованих підстав, відповідач порушив право останнього на її отримання.

Більше того, вимогами законодавства, у тому числі вищезазначеними нормативними актами, не передбачено такої підстави для відмови у поновленні виплати пенсії, як відсутність документу про припинення виплати пенсії за місцем попереднього отримання пенсії або відсутності пенсійної справи. Фактично відмова відповідача у поновленні виплати пенсії ґрунтується на вільному тлумаченні норм чинного законодавства.

Стосовно ж вимоги ГУ ПФУ в Полтавській області у спірному рішенні надати атестату про припинення пенсії, суд зазначає, що Порядком №22-1, такий серед переліку документів, які подаються для призначення пенсії, відсутній. Більш того, суд вказує саме орган, що призначає пенсію, додає одержаний на запит документ про те, що особа не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення російської федерації як одержувач пенсії.

Право на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин та, відповідно, відсутність чи неможливість витребування пенсійної справи й отримання атестату про припинення виплати пенсії органами пенсійного фонду російської федерації.

З огляду на викладене, суд зазначає, що позивач як громадянин України має право на поновлення виплати пенсії відповідно до законодавства України, за місцем реєстрації фактичного проживання.

Відтак, суд приходить до висновку, що рішення ГУ ПФУ в Полтавській області від 10.06.2024 № 69 про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії з підстав відсутності документу (атестату) щодо припинення виплати пенсії в російській федерації, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо обставин не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 01.07.2000 по 11.10.2004, у зв`язку з відсутністю даних в індивідуальних відомостях про застраховану особу після 01.07.2000, суд зазначає наступне.

Записами трудової книжки НОМЕР_2 (записи №1-2) підтверджується, що з 12.10.1996 по 11.10.2004 позивач працював на посаді начальника відділу маркетингу у ПП «Ластівка».

На виконання Указу Президента України від 04.05.1998 № 401 та постанов Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 № 794, від 08.06.1998 № 832 персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування впроваджується протягом 1998-2000 років. Починаючи з 01.07.2002 обчислення пенсій здійснюється із заробітку особи за період роботи після 01.07.2000 за даними системи персоніфікованого обліку.

Аналізуючи вищенаведені норми, можна дійти до висновку, що для підтвердження наявності у особи страхового стажу необхідно надати до органів Пенсійного фонду України:

-за періоди роботи до впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування - належним чином оформлену трудову книжку, а за її відсутності або коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, приймаються інші документи, що містять відомості про періоди роботи особи;

-за періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування - індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб, за встановленою формою.

З урахуванням зазначених норм персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування з 01.07.2000 є обов`язковим.

Водночас, відповідно до п. 38 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове

державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення в трьохмісячний термін з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, а також перевіряти в необхідних випадках обґрунтованість їх видачі.

Тобто, у разі виникнення сумнівів щодо правомірності видачі документів або наявності у них неточностей чи неповної інформації, пенсійний орган наділений повноваженнями щодо здійснення перевірки таких документів та відповідно встановлення необхідної інформації, зокрема щодо трудового стажу осіб, які звертаються із заявами про призначення пенсії, що також передбачено статтею 44 Закону № 1058.

У цих спірних правовідносинах пенсійним органом не наведено обставин щодо здійснення ним заходів по встановленню інформації щодо спірного трудового періоду позивача.

Варто зауважити, що пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 1998 року №794 «Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування», встановлено, що починаючи з 1 липня 2002 року обчислення пенсій відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення здійснюється із заробітку особи за період роботи після 1 липня 2000 року за даними системи персоніфікованого обліку.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону №1058-IV персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування. Персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є складовою частиною Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, порядок ведення якого встановлюється Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 Закону №1058-IV, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Згідно з статтею 15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Відповідно до статті 14 Закону №1058-IV страхувальниками відповідно до цього Закону, зокрема є роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи-підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб-підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10 статті 11 цього Закону.

Частиною шостою статті 20 Закону №1058-IV визначено, що страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Перерахування страхових внесків здійснюється страхувальниками одночасно з одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі або з виручки від реалізації товарів (послуг).

Таким чином, аналізуючи зазначені норми Закону №1058-IV, позивач не може нести відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків підприємством щодо сплати страхових внесків, оскільки відповідно до статті 106 Закону №1058-IV, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство, установа - страхувальник, в якому працює позивач, так як саме воно нараховує страхові внески із заробітної плати застрахованої особи.

Така правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а (2а/208/245/16), від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 04.09.2018 у справі №482/434/17.

А відтак, суд відхиляє доводи відповідача 2 про те, що відповідно до даних з індивідуальних відомостей про застраховану особу відсутня інформація в системі персоніфікованого обліку, що слугувало підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи позивача з 01.07.2000 по 11.10.2004 на посаді начальника відділу маркетингу у ПП «Ластівка».

Записи за вищевказаний період роботи позивача зроблено чітко, не містить виправлень та засвідчено відповідними печатками підприємства.

Таким чином, суд вважає, що позивачем підтверджено факт перебування у трудових відносинах з 01.07.2000 по 11.10.2004 у ПП «Ластівка», відтак, вищевказаний період роботи підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Отже, підсумовуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що задля належного захисту прав позивача слід скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії від 10.06.2024 №69, а отже як наслідок слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (як територіальний орган пенсійного фонду, який за принципом екстериторіальності розглянув заяву позивача про призначення пенсії, відповідно п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування") поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-VI «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 03.06.2024 (дати звернення до територіального органу пенсійного фонду із відповідною заявою), зарахувавши до страхового стажу позивача період роботи з 01.07.2000 по 11.10.2004 на ПП "Ластівка".

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання суб`єкта владних повноважень виплачувати пенсію позивачу, суд зазначає, що вказана вимога є такою, що заявлена на майбутнє, а тому задоволенню не підлягає.

Також суд зауважує, що оскільки ГУ ПФУ в Харківській області прав та законних інтересів позивача не порушено, то позовні вимоги, звернені до вказаного суб`єкта владних повноважень, задоволенню не підлягають.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до положень ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13, 14, 77, 139, 205, 242-246, 250, 255, 257-263, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, 5,м. Харків,Харківська обл., Харківський р-н,61022, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, буд. 34,м. Полтава,Полтавська обл., Полтавський р-н,36000, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 10.06.2024 №69, яким відмовлено в поновленні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області () поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) виплату пенсії за віком з 03 червня 2024 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, зарахувавши до страхового стажу період роботи з 01.07.2000 по 11.10.2024 на ПП "Ластівка".

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області () судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя А.С.Мороко