Справа № 140/11059/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/11059/24 пров. № А/857/4574/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року (головуючий суддя Смокович В.І..), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження в м. Луцьк, у справі №140/11059/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

07.10.2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Волинській області (далі- відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі-відповідач 2), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Волинській області від 22.08.2024 № 00 в частині призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 52 відсотків суддівської винагороди судді; зобов`язати ГУ ПФУ в Волинській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 62 відсотків суддівської винагороди з 10.07.2024, зарахувавши до стажу судді: стаж роботи на посаді судді 21 рік 10 місяців 6 днів; період проходження строкової військової служби 1 рік 9 місяців 27 днів; стаж роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді (консультант Камінь-Каширського районного народного суду) - 3 роки та зобов`язати ГУ ПФУ у Волинській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 10.07.2024 з розрахунку 62 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді з урахуванням проведених виплат.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області від 22 серпня 2024 року №00 в частині призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 52 відсотків суддівської винагороди судді; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 62 відсотків суддівської винагороди з 10 липня 2024 року, зарахувавши до стажу судді: стаж роботи на посаді судді 21 рік 10 місяців 6 днів; період проходження строкової військової служби з 22 грудня 1988 року до 19 жовтня 1990 року (1 рік 9 місяців 27 днів); стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді (консультант Камінь-Каширського районного народного суду) 3 роки. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, періоду проходження строкової військової служби та стажу роботи в галузі права 3 роки і врахування відповідачем 2 для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним. Окрім того суд першої інстанції зазначив, що відповідач 1 не здійснював розгляд заяви позивача, не приймав рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому відсутні правові та фактичні обставини для задоволення щодо нього позовних вимог. Уповноваженим органом щодо спірних вимог є відповідач 2, який вирішував питання про прийняття рішення про призначення позивачу довічне грошове утримання. Отже, як це зазначив суд першої інстанції, вимога про зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області здійснити виплату щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 62 відсотків суддівської винагороди з 10 липня 2024 року, є передчасною, оскільки відсутні підстави вважати, що відповідач 1, після здійснення ГУ ПФУ в Полтавській області перерахунку довічного грошового утримання позивача, ухилиться від виконання свого обов`язку та не здійснить його виплати у належному розмірі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління пенсійного фонду України в Полтавській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року та в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до ч.3 ст. 142 Закону №1402-VIII, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди на відповідній посаді і за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. Вважає, що вказана норма чітко зазначає, що довічне грошову утримання збільшується за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років, а не на іншій будь-якій посаді, яка враховується на два відсотки до загального стажу роботи. Так, зарахування до стажу роботи на посаді судді для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці періоду проходження військової служби та періоду роботи на посаді консультанта районного суду чинним законодавством не передбачено. Проте судом не враховані всі обставини у справі, а відтак рішення підлягає скасуванню.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу відхилити.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що рішенням Вищої ради правосуддя від 09.07.2024 № 2075/0/15-24 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Апеляційного суду Волинської області у зв`язку з поданням заяви про відставку та наказом виконувача обов`язків голови ліквідаційної комісії Апеляційного суду Волинської області від 09.07.2024 № 1.5/2 відраховано зі штату суду.

Позивач 12.07.2024 звернувся у ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення довічного щомісячного грошового утримання судді.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області від 22 серпня 2024 року №00 призначено позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 52 відсотків суддівської винагороди, починаючи з 10.07.2024 з огляду на стаж судді у 21 рік 10 місяців 6 днів. Водночас, не зараховано до стажу судді період проходження військової служби та період роботи на посаді консультанта Камінь-Каширського районного суду, як стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення його на посаду.

Позивач 13.08.2024 звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою в якій просив повідомити про розмір його щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці.

Листом ГУ ПФУ у Волинській області від 27.08.2024 №10813-10696/Б-02/8-0300/24 повідомлено, що при визначенні розміру відсотку з урахуванням якого обчислюється щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, який залежить від тривалості стажу роботи на посаді судді, не зараховується період проходження строкової військової служби та період роботи на посаді консультанта Камінь-Каширського районного народного суду, у зв`язку з цим розмір грошового утримання судді у відставці обчислено з розрахунку 52 відсотки заробітної плати.

Посилаючись на неправомірність дій пенсійного органу щодо визначення довічного грошового утримання у розмірі 52 відсотків замість належних 62 відсотків, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно із частиною першою статті 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Так, організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII).

Пунктом 2 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон №2453-VI), крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Згідно з частиною третьою статті 142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшуєтеся на два відсотки грошового утримання судді.

Статтею 137 Закону України № 1402-VIII передбачено, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Також, до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Обмежень щодо дії цього пункту в часі Законом не встановлено.

Такі висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладеною у постановах від 13.04.2022 у справі №420/1840/21, від 06.07.2023 у справі № 420/3746/21, від 25.11.2024 у справі №140/16247/20 та інших.

Відповідно до частини першої статті 120 Закону №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно із приписами статті 135 Закону №2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону №2453-VI (в чинній до 28.03.2015 редакції) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15.12.1992 №2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі - Закон №2862-ХІІ), на підставі якого ОСОБА_1 був вперше призначений на посаду судді Указом Президента України від 13.08.2002 № 712/2002 Камінь-Каширського районного суду Волинської області строком на п`ять років, а згодом постановою Верховної Ради України від 10.04.2008 № 261-VІ позивача обрано на посаду судді Камінь-Каширського районного суду Волинської області безстроково.

Згідно із частиною першою статті 43 Закону №2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу з 22.12.1988 по 19.10.1990, що підтверджується відомостями військового білету серії НОМЕР_1 .

Згідно з копією трудової книжки серії НОМЕР_2 , після здобуття юридичної освіти (10.02.1999) до призначення на посаду судді позивач з 22.12.1992 по 02.09.2002 працював консультантом Камінь-Каширського районного народного суду.

Так, Указом Президента України від 13.08.2002 №712/2002 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Камінь-Каширського районного суду Волинської області строком на п`ять років. Постановою Верховної Ради України від 10.04.2008 № 261-VI позивач був обраний суддею Камінь-Каширського районного суду Волинської області безстроково.

Постановою Верховної Ради України від 02.12.2010 № 2757-VI позивач був обраний суддею Апеляційного суду Волинської області безстроково, а рішенням Вищої ради правосуддя від 16.02.2021 № 359/0/15-21 відряджений до Волинського апеляційного суду для здійснення правосуддя на один рік з 18.02.2021.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 05.10.2021 № 2054/0/15-21 продовжено строк відрядження до Волинського апеляційного суду для здійснення правосуддя на один рік з 19.02.2022. Окрім цього, рішенням Голови Верховного Суду від 23.11.2022 № 537/0/149-22 продовжено на один рік строк відрядження до Волинського апеляційного суду для здійснення правосуддя з 19.02.2023.

Абзацом 2 частини четвертої цієї статті Закону №2862-ХІІ передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

В період дії положень статті 43 Закону №2862-ХІІ правове регулювання поняття стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, було додатково врегульовано і іншими нормативно-правовими актами.

Верховний Суд і своїй постанові від 11.12.2024 зазначив наступне: «Відповідно до статті 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10.07.1995 №584/95 (чинного до 20.03.2008, далі - Указ Президента України №584/95) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Відповідно до пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання судді» від 03.09.2005 №865 (чинної до 01.01.2012) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, на юридичних факультетах вищих навчальних закладах.

Дана постанова кореспондує також і можливість зарахування до стажу судді періоду проходження строкової військової служби у зв`язку із призначення ОСОБА_1 на посаду судді згідно Указу Президента України від 13.08.2002 № 712/2002.

Як це слушно зауважив суд першої інстанції, відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Отже до стажу роботи позивача, який дає йому право на звільнення у відставку підлягає зарахуванню період проходження строкової військової служби, що становить 1 рік 9 місяців 27 днів.

Частиною другою статті 137 Закону №1402-VІІІ (у редакції, яка діє з 05.08.2018) встановлено, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Системний аналіз вказаної норми в її взаємозв`язку з абзацом четвертим пункту 34 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VІІІ дає підстави для висновку що з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус суддів та судоустрій» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», яким внесено зміни до статті 137 Закону №1402-VІІІ, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Саме такий правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.11.2018, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2019 у справі №9901/805/18.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками колегії суддів Касаційного адміністративного суду та зазначила, що частину другу статті 137 Закону №1402-VІІІ (у редакції, яка діє з 05.08.2018) потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стад (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права на призначення на посаду судді на дату такого призначення, оскільки вказана норма закону призвела до покращення правового становища суддів, надавши можливість зарахувати до стажу роботи на посаді судді їхній стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення їх на посаду.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про статус суддів», яка була чинною на час призначення ОСОБА_1 на посаду судді, суддею міг бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту та стаж роботи у галузі права не менше як три роки.

Оскільки стаж роботи позивача на посаді судді становить більше ніж 21 рік (при достатніх 10), то до стажу роботи, який дає судді право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, враховується також стаж роботи в галузі права 3 роки та період проходження ним строкової служби.

Отже, як це правильно констатував суд першої інстанції, загальний стаж судді, який органу Пенсійного фонду України належало брати до уваги під час розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення щомісячного довічного гpoшового утримання, становить 26 років 8 місяців 23 дні, а саме: стаж роботи на посаді судді 21 рік 10 місяців 6 днів; період проходження строкової військової служби з 22.12.1988 до 19.10.1990 (1 рік 9 місяців 27 днів); стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення позивача на посаду (консультант Камінь-Каширського районного народного суду) 3 роки;

Таким чином, неврахування до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, періоду проходження строкової військової служби та стажу роботи в галузі права 3 роки і врахування відповідачем 2 для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 498/337/17, від 20.04.2021 у справі № 344/5707/19 та від 30.03.2023 у справі №280/2167/21 та від 28.07.2023 у справі №360/6255/21.

З урахуванням приписів частини третьої статті 142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання позивача, як судді у відставці, має виплачуватись в розмірі 62 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді: 50 відсотків як базовий рівень та 12 відсотків за 6 повних років понад базових 20 років стажу на посаді судді.

Окрім того суд апеляційної інстанції зауважує, що Рішенням Вищої ради правосуддя від 09.07.2024 № 2075/0/15-24 за наслідком поданої позивачем заяви та доданими до неї документами про звільнення, ОСОБА_1 звільнено з посади судді Апеляційного суду Волинської області у зв`язку з поданням заяви про відставку та наказом виконувача обов`язків голови ліквідаційної комісії Апеляційного суду Волинської області від 09.07.2024 № 1.5/2 позивача відраховано зі штату суду.

Так, в рішенні ВРП від 09.07.2024 № 2075/0/15-24 Вища рада правосуддя, керуючись п.4 ч. 6 ст. 126, статті 131 Конституції України, статтями 3,30,34,55 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» аналізуючи подані документи та вимоги чинного законодавства встановила, що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає йому право звільнення у відставку, становить 26 років 8 місяців 23 дні.

Як це зазначено у рішенні ВРП, додані до заяви документи свідчать, що суддя Апеляційного суду Волинської області ОСОБА_1 має достатній для звільнення у відставку стаж роботи, визначений на підставі статей 116, 137 Закону України №1402-VIII, а також абзацу четвертого пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону в редакції Закону України «Про вищу раду правосуддя».

Аналіз рішенні ВРП від 09.07.2024 № 2075/0/15-24 свідчить про те, що ВРП, як орган, якому законодавчо визначено право вирішувати питання відставки, а отже перевіряти згідно поданих документів наявність належного стажу для прийняття рішення про відставку, досліджує і встановлює загальний стаж роботи судді, який дає такому право на відставку, констатуючи відповідні періоди.

Так, у рішенні від 09.07.2024 № 2075/0/15-24 ВРП констатувала, що

- у позивача на день ухвалення Вищою радою правосуддя наявний стаж роботи на посаді судді 21 рік 10 місяців 6 днів;

- до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає право на відставку підлягає зарахуванню також період проходження строкової військової служби з 22.12.1988 до 19.10.1990 (1 рік 9 місяців 27 днів);

- відповідно до записів трудової книжки після здобуття вищої юридичної освіти (10 лютого 1999 року) ОСОБА_1 до дня призначення на посаду судді працював консультантом Камінь-Каширського районного народного суду, період роботи який відповідно до ч.2 ст.137 Закону України №1402-VIII підлягає зарахуванню, як стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення позивача на посаду, - 3 роки;

- що загалом становить 26 років 8 місяців 23 дні.

Слід зазначити, що ВРП фактично виконує функцію «квазі-суду», оскільки цей орган наділений Законом № 1798-VIII широкими повноваженнями з приводу вирішення питання про призначення судді на посаду, притягнення або відмову в притягненні до дисциплінарної відповідальності судді, звільнення судді з посади, припинення відставки судді тощо.

Аналізуючи рішенні ВРП від 09.07.2024 № 2075/0/15-24 суд апеляційної інстанції зауважує, що ні ПФ ні його територіальні органи не наділені законодавчими повноваженнями в частині зарахування/не зарахування до стажу, який дає право на відставку періоду як то навчання, військової служби чи то періоду роботи, який відповідно до ч.2 ст.137 Закону України №1402-VIII підлягає зарахуванню, як стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення позивача на посаду, оскільки питання права на відставку та визначення відповідного стажу входить до компетенції ВРП, що в досліджуваному випадку було зреалізовано ВРП, так як період військової служби тривалістю 1 рік 9 місяців та 27 днів, а також стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення позивача на посаду, - 3 роки ввійшли у розрахунок спеціального стажу 26 років 8 місяців 23 дні, що дав ОСОБА_1 за наслідком поданої ним заяви про відставку таку отримати.

Так суд апеляційної інстанції констатує, що згідно вимог Постанови правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 №3-1 «Про затвердження Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці територіальним органам Пенсійного фонду України» (далі -Постанова №3-1) ні ПФ України ні його територіальним органам не надано права на здійснення визначення стажу, який дає право на відставку, так само як не надано право заперечувати (не погоджуватись)/оскаржувати рішення ВРП щодо стажу судді, який дає такому право на відставку.

Як це передбачено розділом ІІ Постанови №3-1, до заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання додаються: копія рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади; документи про страховий стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637; довідка про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (додаток 2) (далі - довідка про суддівську винагороду) / довідка про винагороду судді Конституційного Суду України для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді Конституційного Суду України (додаток 3) (далі - довідка про винагороду судді Конституційного Суду України), видана судом, з якого суддя вийшов у відставку, або Конституційним Судом України (далі - відповідний суд), з урахуванням суддівської винагороди (винагороди судді) судді, який працює на відповідній посаді; розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання (додаток 4).

Так, заперечення щодо неподання будь-якого з визначеного приписами Постанови №3-1 документу, відповідач 2 не висловив.

Слід зауважити, що у поданому для призначення довічного грошового утримання пакеті документів позивачем було подано і розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання (додаток 4), в якому усі необхідні періоди, які враховані ВРП для визначення стажу який дає право на відставку зазначені: період строкової служби; період на посаді консультанта суду; період на посаді судді суду першої інстанції; період на посаді судді апеляційної інстанції.

Так, згідно п.4 розділу ІІІ Постанови №3-1, територіальні органи ПФ, що призначають щомісячне довічне грошове утримання, не пізніше 10 днів з дня винесення рішення інформують особу про призначення щомісячного довічного грошового утримання із зазначенням його розміру або про відмову в призначенні щомісячного довічного грошового утримання із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження, проте повноваженнями щодо неврахування певних періодів, які визнанні ВРП як уповноваженим органом на їх зарахування для призначення довічного грошового утримання законодавчо не наділені.

Додатково слід зазначити, що у Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).

У пункті 45 цієї Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді вказано таке: хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватися у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Враховуючи вище викладене суд апеляційної інстанції зауважує, що за загальним принципом розподілу влади, саме ПФ України та його територіальні органи які входять до системи органів виконавчої влади наділені повноваженнями щодо вирішення питання призначення довічного грошового утримання судді у відставці, отже зобов`язані поважаючи компетенцію іншого державного органу, діяти у відповідності до наданих законом повноважень, а не на власний розсуд, що мало місце у досліджуваному судом випадку.

Суд апеляційної інстанції констатує, що саме ГУ ПФУ в Полтавській області є уповноваженим органом, який має право приймати рішення про призначення позивачу довічного грошового утримання у належному розмірі, як це визначено рішенням ВРП про відставку ОСОБА_1 , а прийнявши таке рішення, має передати електронну пенсійну справу засобами програмного забезпечення до ГУ ПФУ у Волинській області за місцем проживання особи для здійснення виплати грошового забезпечення.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові сторонами не оскаржується, а відтак в силу приписів ст. 308 КАС України, таке не є предметом апеляційного перегляду.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідивши наявні докази та дав їм належну оцінку, прийнявши законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а відтак, викладені в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави про задоволення позову, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року у справі №140/11059/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко