Справа № 160/14325/24
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2025-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 квітня 2025 року м. Дніпросправа № 160/14325/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року (суддя Тулянцева І.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 звернулась до суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Синельниківського відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області, в якому позивач просить:

визнати протиправною відмову Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області в особі Синельниківського відділу ГУ ДМС України у Дніпропетровській області у видачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із досягненням ним 14-річного віку, паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ;

зобов`язати Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області в особі Синельниківського відділу ГУ ДМС України у Дніпропетровській області оформити та видати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із досягненням ним 14-річного віку, паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 по досягненню ним 14-річного віку, разом з матір`ю та батьком, які є його законними представниками, 21.09.2023 та 27.09.2023 звернулись до Синельниківського відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області та до Головного управління ДМС України у Дніпропетровській області із заявою, до кожного окремо, в якій просили оформити ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі книжечки, проставити відмітку реєстрації місця проживання в паспорті, провести реєстрацію громадянства відносно ОСОБА_2 та вести облік щодо ОСОБА_2 без використання ЄДДР та без обробки персональних даних ОСОБА_2 . Листом Синельниківського відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 06.10.2023 за вих.№Г-705/6/1201-23/1201.4.1/19284-23, позивачу відмовлено в оформленні паспорту, посилаючись на відсутність відповідного рішення суду, що набрало законної сили. Також, листом Головного управління ДМС України у Дніпропетровській області від 20.10.2023 за вих. №1257/20199-23 ОСОБА_2 повідомлено про те, що після настання 16-річного віку, йому необхідно звернутись до територіального підрозділу ДМС з рішенням суду, що набрало законної сили, та документами перелік яких зазначено у розділі ІІІ Тимчасового порядку. Вважаючи відмову відповідача протиправною, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 звернулась до суду за захистом його прав.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачка звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга фактично обґрунтована доводами адміністративного позову, з посланням на висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі від 19.09.2018 № 806/3265/17, в яких зазначено, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря. Таким чином, вважає, що позовні вимоги містили визначені Верховним Судом ознаки типової зразкової справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивачка, у відповіді на відзив відповідача, заперечила проти його доводів.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_1 (мати) та ОСОБА_3 (батько), що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 28 лютого 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Синельникове Синельниківського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, які відповідно до ч. 1 ст. 242 Цивільного кодексу України є його законними представниками.

По досягненню чотирнадцятирічного віку, ОСОБА_2 разом із матір`ю та батьком 21.09.2023 та 27.09.2023 звернулись до Синельниківського відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області та до Головного управління ДМС України у Дніпропетровській області із заявою, до кожного окремо, в якій просили оформити ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі книжечки, проставити відмітку реєстрації місця проживання в паспорті, провести реєстрацію громадянства відносно ОСОБА_2 та вести облік щодо ОСОБА_2 без використання ЄДДР та без обробки персональних даних ОСОБА_2 .

До вказаної заяви додано:

1) дві фотокартки розміром 3,5х4,5 см для оформлення бланку паспорта - для територіального підрозділу ДМС;

2) копія свідоцтва про народження;

3) заява за формою про видачу паспорта відповідно наказів МВС України від 13.04.2012р. №320 та від 06.06.2019 №456;

4) копія листів Міністерства освіти та науки України №1/9-131 від 11.03.2021 та №1/9-347 від 24.06.2020;

5) особиста заява ОСОБА_2

06.10.2023 Синельниківським відділом ГУ ДМС у Дніпропетровській області та 20.10.2023 Головним управлінням ДМС України у Дніпропетровській області на вищезазначені заяви неповнолітньої дитини ОСОБА_2 та його законних представників було надано відповіді №Г-705/6/1201-23/1201.4.1/19284-23 та №1257/20199-23 в яких, зокрема, повідомлено, що на виконання пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.06.2019 № 456 затверджено Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 14 червня 2019 року за № 620/33591 (далі- Тимчасовий порядок), набрав чинності з дня його офіційного опублікування - 21.06.2019.

Зазначеним Тимчасовим порядком визначено процедуру подання документів, їх розгляд і прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року особі, щодо якої прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року, засвідчене в установленому порядку. Відтак, з метою документування Вас паспортом громадянина України зразка 1994 року необхідно, після настання 16-річного віку, звернутись до територіального підрозділу ДМС з рішенням суду, що набрало законної сили, пре зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року, засвідченому в установленому законодавством порядку та документам перелік яких зазначено у розділі III Тимчасового порядку.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 звернулась до суду за захистом його прав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що якщо особа вже надала згоду на оброку даних засобами ЄДДР з формуванням УНЗР при формуванні паспорта для виїзду за кордон, виготовлення кого є правом особи, а не її обов`язком, то відповідно її відмова від виготовлення паспорта громадянина України у формі ID-картки засобами ЄДДР є необґрунтованою.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про громадянство України» документом, що підтверджує громадянство України, є паспорт громадянина України.

Постановою Верховної ради України від 26.06.1992 № 2503-XII затверджено Положення про паспорт громадянина України (в подальшому - Положення), Згідно із пунктами 2 та 3 якого, паспорт громадянина України видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку.

Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни запровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Пунктом 13 Положення встановлено, що для одержання паспорта громадянин подає: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35х45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.

З 06.12.2012 набрав чинності Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 № 5492-VI (в подальшому - Закон № 5492-VI), яким визначено правові та організаційні засади видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону № 5492-VI суспільні відносини, пов`язані із збиранням, накопиченням, захистом, зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру (в подальшому - Реєстр), оформленням, видачею, обміном, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 5492-VI, Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.

Згідно із ч. 1 ст. 10 Закону № 5492-VI, внесення інформації до Реєстру здійснюється уповноваженими суб`єктами за зверненням заявника, на підставі інформації державних органів реєстрації актів цивільного стану, органів реєстрації фізичних осіб, а також інформації органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних». У разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним.

Згідно із п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону № 5492-VI, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України і оформлення такого передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» від 14.07.2016 № 1474-VIII, який набрав чинності з 01.10.2016, (в подальшому - Закон № 1474-VIII) статтю 13 Закону № 5492-VI доповнено частиною 3 наступного змісту: «Паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій. Посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідчення водія не містять безконтактного електронного носія».

Також Законом № 1474-VIII ч. 2 ст. 21 Закону № 5492-VI викладено в такій редакції: «Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України».

Згідно із ч.ч. 1, 2, 4 та 5 ст. 14 Закону № 5492-VI, форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації.

Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Кабінету Міністрів України пунктом 7 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1474-VIII доручено у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 302, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, затверджено зразок бланка, технічного опису та Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України.

Згідно із пунктами 1-3 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою № 302, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (в подальшому - Порядок № 302) паспорт громадянина України (далі - паспорт) є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Кожен громадянин України, який досяг 14-річного віку, зобов`язаний отримати паспорт.

Відповідно до п.п. 1 п. 7 Порядку № 302, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта особі, яка досягла 14-річного віку, здійснюються на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.

Пунктами 14 та 32 Порядку № 302 закріплено перелік інформації про особу, на ім`я якої оформляється паспорт, яка вноситься до заяви-анкети, а також документи, які подає заявник для оформлення паспорта.

Таким чином, реалізація волевиявлення громадянина на отримання паспорта, незалежно від форми такого, здійснювалась і здійснюється шляхом подання заяви-анкети до компетентного органу особисто особою, яка звертається за отриманням паспорта, із зазначенням інформації та долученням документів, які передбачені вимогами чинного законодавства. При цьому, дотримання особою певних правил, пов`язаних з процедурою оформлення та видачі паспорта, зокрема щодо дотримання форми заяви, є обов`язковим.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 07.11.2018 у справі № 820/3327/16, від 29.11.2019 у справі № 260/1414/18, від 10.12.2020 у справі № 240/575/20.

Дослідивши заяву апелянта, суд апеляційної інстанції вважає, що така заява за формою та змістом не відповідає вимогам до заяви-анкети в розумінні наведених законодавчих приписів.

Стосовно доводів апелянта про відмову від оформлення паспорта громадянина України у формі ID-картки у зв`язку з релігійними та іншими переконаннями та посилання на висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 806/3265/17, суд зазначає наступне.

Норми Закону № 5492-VI, на відміну від норм Положення № 2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин), не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорта у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по батькові, та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом»), не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя в контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950.

Позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Отже, позовні вимоги про визнання протиправними дії Відділу УДМС щодо відмови у видачі позивачеві паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення № 2503-ХІІ є обґрунтованими, оскільки самі по собі дії Відділу УДМС щодо відмови позивачеві у видачі їй паспорта громадянина України у формі книжечки відповідали Закону № 5492-VI.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постанові Верховного Суду від 19.09.2018 в зразковій справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18).

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає помилковими доводи апеляційної скарги, що в спірних правовідносинах необхідно застосовувати висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 у зразковій справі № 806/3265/17, на яку посилається апелянт, висновки якої стосується питань захисту прав і свобод громадян, які не надають згоду на обробку персональних даних, оскільки побоюються настання тяжких негативних наслідків з мотивів релігійних переконань так як у даному випадку позивачем не обґрунтовано, яким чином оформлення паспорта у вигляді ID-картки впливатиме на його приватне життя, з огляду на те, що останній у 2016 та у 2018 році вже оформив паспорт громадянина України для виїзду за кордон, у зв`язку з чим надав згоду на обробку персональних даних і внесення відомостей про нього до ЄДДР із наступним формуванням унікального номера запису у Єдиному державному демографічному реєстрі (УНЗР № 075).

Отже, колегія суддів зазначає, що у зразковій справі № 806/3265/17 правовідносини стосувались майбутнього внесення персональних даних до Реєстру, та предметом розгляду у такій справі було порушене право мати паспорт у альтернативній формі особи, яка не надавала згоду на обробку персональних даних.

Відомості про такий номер внесені у паспорт громадянина України для виїзду за кордон, про що скаржниця обізнана, при наданні згоди на внесення відомостей до ЄДДР при оформленні та отриманні паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Таким чином, в даному випадку УНЗР у відношенні ОСОБА_2 , який є незмінним та повторно не присвоюється, вже сформований за особистого звернення законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 та відомості про нього внесені до ЄДДР з наданням згоди на обробку персональних і конфіденційних даних неповнолітнього з метою оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, а отже доводи скаржниці щодо відмови від формування УНЗР відносно нього та внесення відомостей відносно нього до ЄДДР є безпідставними.

Попереднє отримання неповнолітнім ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі ID-картки або паспорту громадянина України для виїзду за кордон, при виготовленні якого було надано згоду на обробку персональних даних та було присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є єдиним та присвоюватись повторно не буде, свідчить, що отримання паспорта громадянина України у вигляді ID-картки жодним чином не порушує права особи та в будь-якому разі не є втручанням у його приватне і сімейне життя, у зв`язку з чим відсутнє порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постановах Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 160/1/21, від 08.06.2023 у справі № 380/5977/21 та від 29.02.2024 у справі № 280/5678/22.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що якщо особа вже надала згоду на оброку даних засобами ЄДДР з формуванням УНЗР при формуванні паспорта для виїзду за кордон, виготовлення кого є правом особи, а не її обов`язком, то відповідно її відмова від виготовлення паспорта громадянина України у формі ID-картки засобами ЄДДР є не обґрунтованою.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений Верховним Судом у постановах від 21.12.2022 у справі № 160/1/21, від 21.11.2023 у справі № 380/5977/21 і від 25.04.2024 у справі № 300/5054/23.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення в даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006; пу. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, п. 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко