Справа № 500/478/25
Суддя: Подлісна Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/478/25

07 квітня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Подлісної І.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 01.11.2024 року звернувся до Відділу обслуговування громадян №12 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та надав всі необхідні документи, що підтверджують страховий стаж.

22 листопада 2024 року позивач отримав рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області №06 від 08.11.2024 року про відмову у призначенні пенсії.

Позивач вважає рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області №06 від 08.11.2024 року протиправним та просить його скасувати.

Ухвалою суду від 04.02.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Даною ухвалою встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач своїм правом не скористався та відзиву до суду не подав.

Частиною шостою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні від учасників справи не надходило.

На підставі статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судовий розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши подані до суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується

паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 від 27.01.1999 року.

Позивач 01.11.2024 року звернувся до Відділу обслуговування громадян №12 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та надав всі необхідні документи, що підтверджують страховий стаж.

22 листопада 2024 року позивач отримав рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області №06 від 08.11.2024 року про відмову у призначенні пенсії.

Причиною відмови у призначені пенсії послужило те, що до страхового стажу позивачу не зараховано періоди:

1) навчання з 01.09.1980 по 05.05.1982 відповідно до атестату №9467 від 03.04.1981 та довідки від 04.10.2024 №01-18/1488, оскільки зазначене прізвище ОСОБА_2 не відповідає паспортним даним;

2) роботи з 02.01.1993 по 25.09.1994 відповідно до трудової книжки від 19.03.1682, оскільки перевищений місячний термін між датою про прийняття та датою наказу про прийняття (12.01.1994); відповідно до довідки від 02.10.2024 №17-14/361 та витягу з наказу про звільнення від 25.09.1994 №23 зазначене прізвище ОСОБА_2 не відповідає паспортним даним;

3) роботи з 01.01.1999 по 31.12.2000 та з 01.03.2002 по 04.05.2002 відповідно до трудової книжки від 19.03.1982, оскільки відсутні дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (період роботи відповідно до трудової книжки з 01.01.1999 по 04.05.2002);

4) роботи з 03.11.2003 по 31.12.2003 відповідно до трудової книжки від 19.03.1982, оскільки відсутні дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Крім цього, відповідачем роз`яснено позивачу, що для зарахування до страхового стажу періодів роботи з 01.01.1999 по 31.12.2000, з 01.03.2002 по 04.05.2002, з 03.11.2003 по 31.12.2003 необхідно надати уточнюючі довідки з посиланням на первинні документи, довідки про реорганізацію.

Відповідно до атестату №9467 виданого 05.03.1982 ОСОБА_1 Кам`янець-Подільським технічним училищем №5, позивач з 01.09.1980 по 05.03.1982 навчався на денній формі навчання у вищевказаному училищі.

Зазначене також підтверджується довідкою №01-18/1488, виданою 04.10.2024 року Подільським центром професійно-технічної освіти, листом вказаного вище центру від 04.10.2024 року, наказом №7-К від 25.08.1980, наказом №2-К від 05.03.1982.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, період навчання позивача в Кам`янець- Подільському технічному училищі №5 з 01.09.1980 по 05.03.1982 не зарахований до страхового стажу позивача, оскільки прізвище у атестаті та довідці ( ОСОБА_2 ) не відповідає паспорту ( ОСОБА_2 ).

Дійсно написання прізвища позивача у виданому йому атестаті та довідці про періоди навчання не відповідає його паспортним даним, та зазначено ОСОБА_1 тоді, як в паспорті він ОСОБА_1 .

Проте, переконаний, що такий недолік у написанні прізвища ніяким чином не впливає на можливість зарахувати спірний період до страхового стажу. Мова йде про одну й ту ж особу ОСОБА_1 , що додатково підтверджується записами трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 19.03.1982 у якій міситься запис про його навчання у Кам`янець-Подільському технічному училищі №5 з 01.09.1980 по 05.03.1982.

На моє переконання, обов`язок щодо внесення достовірних, повних та правильних записів у документи первинного обліку навчального закладу в частині відомостей про прізвище, ім`я та по батькові учня/студента, покладається саме на керівника такого навчального закладу. Недотримання цих правил не може мати негативні наслідки для особи, якої такі відомості стосуються, та не може впливати на його особисті права.

Отже, неправильне написання прізвища в атестаті та довідці (виданій на підставі первинних документів наказів про зарахування та виключення), при тому, що відсутні обгрунтовані сумніви, що мова йде саме про ОСОБА_1 , про що свідчать інші докази на підтвердження цього ж страхового стажу (трудова книжка), не є підставою для не зарахування спірного періоду до його страхового стажу.

Відповідно до трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 , виданої 19.03.1982 на ім`я ОСОБА_1 , останній 02.01.1993 прийнятий на роботу в Мишківську ЗОШ на посаду бухгалтер.

Підставою прийняття позивача на роботу послужив наказ №1 від 02.01.1994, як це зазначено у трудовій книжці позивача.

Однак, у витязі з наказу №1 від 02.01.1993 Про прийом на роботу бухгалтера школи ОСОБА_1 , який надано позивачу 02.10.2024 за №17-14/361, дата наказу вказана вірно.

Тому, позивач вважає, що його вини в невірному зазначенні у трудовій книжці дати наказу про прийняття на роботу в Мишківську ЗОШ відсутня і зазначена помилка не може слугувати підставою для незарахування позивачу стажу роботи з 02.01.1993 по 25.09.1994.

Той факт, що саме позивач працював з 02.01.1993 по 25.09.1994 у Мишківській ЗОШ підтверджується трудовою книжкою від 19.03.1982 та витягами з наказу про прийом на роботу №1 від 02.01.1993 та звільнення з роботи №23 від 25.09.1994.

Позивач не погодившись з оскаржуваним рішенням суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 08.11.2024, вважає його протиправним та таким, що порушує його право на соціальний захист, а тому звертається через свого представника до суду із цим позовом.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996 року, ратифікована Законом України від 14.09.2006 року №137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України Про пенсійне забезпечення (далі - Закон №1788-ХІІ) та Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон №1058-IV).

Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону № 1058-ІV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону №1788-ХІІ передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Як встановлено статтею 62 Закону №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 17 Порядку №637 визначено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника (пункт 18 Порядку №637).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637: довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

На час первинного заповнення трудової книжки діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 року №162.

Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 року Держкомпраці СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 року Держкомпраці СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 року №656 Про трудові книжки робітників та службовців та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 року №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови Про трудові книжки робітників та службовців при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 вказано постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

Відповідач посилається у відмові на те, що записи у трудову книжку позивача внесені з порушенням.

З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Згідно з пунктом 2.6 Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно до абзацу 2 пункту 6.1 Інструкції №58 у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.

Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Суд вважає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку.

Наведене в повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові №687/975/17 від 21.02.2018 року.

Як видно з матеріалів справи, в період з 01.01.1999 по 04.05.2002 позивач працював в СВЗП Мишків, яке 01.04.2000 було реформовано у ПОАП Мишків, на посаді завскладом, що підтверджується трудовою книжкою позивача.

В період з 03.11.2003 по 28.01.2005 позивач працював в МП Енергія на посаді слюсаря III- розряду по ремонту електрообладнання.

В період з 28.01.2005 по 07.11.2005 позивач працював в МП Енергія на посаді касира.

Вказане підтверджується трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_2 від 19.03.1982.

Відповідач зазначає, що у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні індивідуальні відомості про застраховану особу позивача ОСОБА_1 у періоди з 01.01.1999 по 31.12.2000, з 01.03.2002 по 04.05.2002 та з 03.11.2003 по 31.12.2003.

Відповідно до ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспних та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Абзацом першим частини першої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною другою статті 24 цього Закону страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Механізм обов`язкового пенсійного страхування передбачає відповідні державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх пенсійних прав.

Зокрема, згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.

З цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески (частина шоста статті 20 Закону) незалежно від фінансового стану платника (частина дванадцята статті 20 Закону).

Таким чином, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті. Однак, застраховані особи без сприяння державних органів позбавлені можливості безпосередньо і оперативно впливати на повноту і своєчасність такої сплати, що, фактично, у випадку неповної чи несвоєчасної сплати, означатиме порушення їх прав на призначення (перерахунок) пенсії.

В даному випадку, несплата страхових внесків за позивача ОСОБА_1 страхувальниками СВЗП Мишків (01.01.1999-01.04.2000), ПОАП Мишків (01.04.2000- 04.05.2002) та МП Енергія (03.11.2003-31.12.2003) у відповідні періоди призвела до порушення принципу рівності позивача перед законом, а пенсійні органи не вжили дієвих заходів для забезпечення гарантованого державою права на пенсію, при цьому відповідальність за несплату страхових внесків несе страхувальник, тобто підприємства, в яких працював позивач, а не сам позивач ОСОБА_1 , тому, відмовляючи позивачу в зарахуванні періодів його роботи у згадані вище періоди у відповідних підприємствах відповідач діє неправомірно, оскільки таким чином перекладає на позивача відповідальність за несплату страхових внесків.

Фактично з вини роботодавців ОСОБА_1 , останній позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаних вище підприємствах, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Суд вважає, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємствами - страхувальниками свого обов`язку щодо належної та правильної сплати страхових внесків, а отже, відсутність чи помилка при сплаті страхових внесків не може бути підставою для незарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи з 01.01.1999 по 31.12.2000, з 01.03.2002 по 04.05.2002 та з 03.11.2003 по 31.12.2003.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а та від 1 листопада 2018 року у справі №199/1852/15-а.

Аналогічний висновок також зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановою від 17.07.2019 року у справі №144/669/17.

Стосовно іншого недоліку, зазначеного відповідачем в оскаржуваному рішенні, - відсутність уточнюючих довідок та довідок про реорганізацію підприємств, переконаний, що відмова в цій частині є також неправомірною, оскільки спірні періоди роботи позивача на відповідних підприємствах підтверджені належними записами трудової книжки.

А у разі необхідності витребування додаткових доказів, зокрема про реорганізацію СВЗП Мишків, то відповідач мав надати позивачу час для надання таких додаткових документів, а також не позбавлений права самостійно такі витребувати.

При цьому згідно з пунктом 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1, зі змінами) при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, серед іншого повідомляє про необхідність дооформления документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.

Також відповідно до частини третьої статті 44 Закону №1058-ІУ органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей.

Натомість відповідач лише обмежився тим, що не зарахував спірні періоди до страхового стажу позивача, вказавши однією з підстав - ненадання уточнюючих довідок та довідки про реорганізацію.

Отже, з урахуванням наведеного, суд переконаний, що відповідач не приймаючи до уваги страховий стаж позивача за періоди: навчання з 01.09.1980 по 05.05.1982; роботи з 02.01.1993 по 25.09.1994; роботи з 01.01.1999 по 31.12.2000 та з 01.03.2002 по 04.05.2002; роботи з 03.11.2003 по 31.12.2003, діяв не в межах та не у спосіб визначений чинним законодавством.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, належним чином не заперечені відповідачем, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (частина перша статті 139 КАС України).

Оскільки, позов підлягає до задоволення, то до відшкодування позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сплачена сума судового збору у розмірі 1211.20 грн. згідно квитанції від 20.12.2024.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 08.11.2024 року №06, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу повністю періоди: навчання з 01.09.1980 по 05.05.1982; роботи з 02.01.1993 по 25.09.1994; роботи з 01.01.1999 по 31.12.2000 та з 01.03.2002 по 04.05.2002; роботи з 03.11.2003 по 31.12.2003 та повторно розглянути його заяву про призначення пенсії за віком, з урахуванням зарахованого страхового стажу.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області сплачений судовий збір в розмірі 1211 грн (одна тисяча двісті одинадцять) 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 09 квітня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: с. Мишків,Чортківський р-н, Тернопільська обл.,48679 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (місцезнаходження/місце проживання: вул. П`ятницька, 83А,м. Чернігів,Чернігівський р-н, Чернігівська обл.,14005 код ЄДРПОУ/РНОКПП 21390940).

Головуючий суддя Подлісна І.М.