Справа № 380/264/25
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2025-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2025 рокусправа № 380/264/25
зал судових засідань №11

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Петровської А.М.,

розглянувши у підготовчому засіданні у місті Львові за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Виконуючого обов`язки Бісковицького сільського голови Кравчишина Михайла Івановича про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 до Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області , місцезнаходження: 81457, Львівська обл., Самбірський р-н, с. Бісковичі, вул. Я. Мудрого, 3, у якій з урахуванням заяви від 13.03.2025 про уточнення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження В.о. Бісковицького сільського голови Михайла Кравчишина №194-ос від 16 грудня 2024 року Про звільнення ОСОБА_2 , яким ОСОБА_1 звільнено з посади інспектора відділу соціального захисту населення Бісковицької сільської ради з 17 грудня 2024 року згідно з пунктом 2 статті 40 КЗпП України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора відділу соціального захисту населення Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області з 18 грудня 2024 року;

- стягнути з Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, провівши розрахунок за період з 18.12.2024 на дату постановлення рішення суду з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Позов обґрунтований тим, що стаття 40 КЗпП України передбачає випадки, підстави і порядок розірвання трудового договору і звільнення працівника з роботи за ініціативою роботодавця. Так, згідно з пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. Проте ні у розпорядженні про звільнення з посади позивача, ні у записі у трудовій книжці не вказані причини звільнення позивача з роботи.

Позивач не припускає, з яких підстав, передбачених саме в пункті 2 статті 40 КЗпП України, яка передбачає декілька альтернативних, її звільнено з роботи. Так, з особової картки працівника вбачається, що ОСОБА_1 має вищу освіту, стан її здоров`я не перешкоджав виконувати роботу інспектора відділу соціального захисту населення, посада позивача не передбачає допуску до державної таємниці. Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 згаданої статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Позивачу не пропонувалась будь-яка інша робота, що підтверджується розпорядженням про звільнення. У зв`язку з протиправним звільненням утворився вимушений прогул, що є підставою для стягнення середнього заробітку за такий період.

Відповідач подав до суду заяву від 26.03.2025 про визнання позову у повному обсязі.

Третя особа подала до суду заяву від 24.03.2025 №285/02-09 про визнання позову у повному обсязі.

27.03.2025 представник позивача подала до суду розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 13.01.2025 суддя прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, залучив до участі у розгляді справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Виконуючого обов`язки Бісковицького сільського голови Кравчишина Михайла Івановича, а також витребував докази у справі.

12.03.2025 суд скерував відповідачу запит щодо причин невиконання ухвали суду.

Заходи забезпечення позову та забезпечення доказів у справі не вживались.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Розпорядженням в.о. Бісковицького сільського голови Самбірського району Львівської області Михайла Кравчишина №194-ос від 16 грудня 2024 року «Про звільнення ОСОБА_2 » позивача звільнено з посади інспектора відділу соціального захисту населення Бісковицької сільської ради з 17 грудня 2024 року згідно з пунктом 2 статті 40 КЗпП України.

Згідно із згаданим розпорядженням начальнику відділу бухгалтерського обліку та звітності головному бухгалтеру Бісковицької сільської ради наказано виплатити ОСОБА_3 всі належні суми, в тому числі 13 календарних днів невикористаної відпустки.

Таке розпорядження вручене позивачу 17.12.2024, а 18.12.2024 вручено трудову книжку.

23.12.2024 представник позивача скерувала до Бісковицької сільської ради адвокатський запит про необхідність надання копій документів (листів, актів, наказів), які стали підставою для її звільнення з роботи, копію посадової інструкції та інформацію про отримання трудової книжки.

У відповідь на адвокатський запит відповідач надав: копію розпорядження про звільнення ОСОБА_1 ; копію особової картки ОСОБА_4 ; копію її посадової інструкції; копію сторінки про журналу про отримання трудової книжки.

Вважаючи розпорядження В.о. Бісковицького сільського голови Самбірського району Львівської області №194-ос від 16 грудня 2024 року «Про звільнення ОСОБА_2 » протиправним, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.

У підготовче засідання представник позивача не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без участі позивача та представника, у якій просить позов задовольнити повністю.

У підготовче засідання представник відповідача та третя особа не з`явились, належним чином повідомлені про час, дату і місце розгляду справи, заяв про розгляд справи без їх участі до суду не надходило.

IV. Позиція суду

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 183 КАС України суд за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення, зокрема, у разі визнання позову, проводиться в порядку, встановленому статею 189 згаданого Кодексу.

Частина перша статті 189 КАС України визначає, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання позову відповідачем повністю або частково суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову повністю або у відповідній частині вимог (частина четверта статті 189 КАС України).

При цьому, згідно з частиною п`ятою статті 189 КАС України суд не приймає визнання позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси. Суд також не приймає визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє (частина шоста статті 189 КАС України).

Суд, вирішуючи питання про прийнятність заяви відповідача про визнання позову, висновує, що відсутні підстави вважати, що дії відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси, а також те, що дії законного представника відповідача у справі суперечать інтересам особи, яку він представляє. З таких підстав, суд приймає заяву відповідача про визнання позову.

У зв`язку з викладеним, суд вважає, що існують достатні процесуальні підстави для прийняття рішення на стадії підготовчого провадження.

Суд, вирішуючи спір по суті, керується такими мотивами.

Суд здійснює перевірку юридичної та фактичної обґрунтованості мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржених рішень крізь призму положень частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України), яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частини перша та друга статті 6 КАС України визначає, що суд вирішуючи справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР та така набула чинності для України 11.09.1997.

Стаття 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визначає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналізуючи оскаржене рішення, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до частини другої статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003 вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: взяти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Отже, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Так, критерій прийняття рішень, вчинення (невчинення) дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, за змістом випливає з принципу законності, що закріплений у частині другій статті 19 Конституції України, яка передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

"На підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень:

- має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України;

- зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

Критерій прийняття рішення, вчинення (невчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії - відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення позову.

Надаючи правову оцінку оскарженому рішенню, суд висновує наступне.

Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 року №2493-III посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Дія згаданого Закону не поширюється на технічних працівників та обслуговуючий персонал органів місцевого самоврядування.

З посадової інструкції інспектора відділу соціального захисту населення Бісковицької сільської ради, з яким позивача ознайомлено 30.12.2022, вбачається, що на посаду призначається особа за результатами конкурсу чи за іншою процедурою і звільняється з посади розпорядженням міського голови згідно з чинним законодавством. Особа має мати вищу освіту за освітньо кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста. За посадовою інструкцією виконує організаційно-розпорядчі та консультативно-дорадчі функції, отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету та має право на просування по службі відповідно до професійної роботи.

Отже, ОСОБА_1 є посадовою особою органів місцевого самоврядування.

Стаття 40 КЗпП України визначає випадки, підстави і порядок розірвання трудового договору і звільнення працівника з роботи за ініціативою роботодавця.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

В оскарженому розпорядженні не зазначено про наявність будь-яких причин для звільнення позивача з роботи.

В ході розгляду справи відповідач та третя особа не подала до суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про наявність підстав для звільнення позивача відповідно до пункту 2 статті 40 КЗпП України.

Суд встановив, що в особовій картці позивача зазначено, що вона має вищу освіту за освітньо кваліфікаційним рівнем спеціаліст, 14.11.2014 закінчила Львівський аграрний університет за спеціальністю облік і аудит.

У справі відсутні докази, які давали б суду підстави вважати, що стан здоров`я перешкоджав виконувати позивачу роботу інспектора відділу соціального захисту населення. Крім цього, посада, з якої звільнено позивача, не передбачає допуску до державної таємниці.

Суд також зазначає, що згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 згаданої статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідач не подав суду жодних доказів, які б підтверджували, що перед звільненням пропонувалась будь-яка інша робота, від якої позивач відмовився.

У зв`язку з викладеним, суд висновує, що розпорядження В.о. Бісковицького сільського голови Михайла Кравчишина №194-ос від 16 грудня 2024 року Про звільнення ОСОБА_2 , прийняте не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому є протиправним, що має наслідком його скасування.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У зв`язку з тим, що позивача незаконно звільнено з посади, відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України, такого необхідно поновити на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тому, наявні всі правові підстави для поновлення позивача на посаді в органі, з якого його незаконно звільнили, а саме на посаді інспектора відділу соціального захисту населення Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області з 18 грудня 2024 року.

Частина друга статі 235 КЗпП України визначає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України Про оплату праці порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати. Вказаною постановою визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з частиною другою пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Суд встановив, що у зв`язку з протиправним звільненням з роботи позивач не отримував заробітної плати від відповідача. Вказана обставина визнається сторонами.

У зв`язку із звільненням із займаної посади у позивача утворився вимушений прогул тривалістю 74 робочих днів за період з 18.12.2024 по 31.03.2025 ( грудень 2024 року 10 днів; січень 2025 року- 23 дні; лютий 2025 року 20 днів; березень 2025 року 21 день).

З довідки відповідача від 18.12.2024 №634 вбачається, що заробітна плата позивача за два останні місяці, що передували дню звільнення, становить: за жовтень 2024 року 18685,43грн, за листопад 2024 року 37514,2грн.

Отже, середньомісячна заробітна плата позивача становить 28099,82грн ((18685,43грн+37514,20грн)/2), а середньоденна відповідно - 1306,97грн ((18685,43грн+37514,20грн)/43робочі дні).

Отже, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.12.2024 по 31.03.2025 у розмірі 96715,78 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства, що розраховується шляхом множення середньоденної заробітної плати, що становить 1306,97грн на кількість робочих днів вимушеного прогулу 74.

Суд зазначає, що рішення в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць слід допустити до негайного виконання, відповідно до пунктів 2 і 3 частини першої статті 371 КАС України.

З огляду на вказане, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора відділу соціального захисту населення Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області з 18 грудня 2024 року та стягнення на її користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць у розмірі 28099,82грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства, необхідно допустити до негайного виконання.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд висновує, що позов необхідно задовольнити повністю.

V. Судові витрати

Підстави для розподілу між сторонами судового збору відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору і такий фактично не сплачував.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 244, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в :

адміністративний позов ОСОБА_1 до Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Виконуючий обов`язки Бісковицького сільського голови Кравчишин Михайло Іванович про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження В.о. Бісковицького сільського голови Михайла Кравчишина №194-ос від 16 грудня 2024 року Про звільнення ОСОБА_2 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора відділу соціального захисту населення Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області з 18 грудня 2024 року. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді допустити до негайного виконання.

Стягнути з Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області , місцезнаходження: 81457, Львівська обл., Самбірський р-н, с. Бісковичі, вул. Я. Мудрого, 3 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 96715 (дев`яносто шість тисяч сімсот п`ятнадцять)грн 78 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. Рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць у розмірі 28099 (двадцять вісім тисяч дев`яносто дев`ять)грн 82коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства допустити до негайного виконання.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 09 квітня 2025 року.

СуддяГулик Андрій Григорович