Справа № 300/694/25
Суддя: Могила А.Б.
Дата ухвалення: 2025-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" квітня 2025 р. справа № 300/694/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Могили А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Торохтій Ярослава Олександрівна, до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Торохтій Ярослава Олександрівна, звернувся в суд із позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Позовні вимоги мотивовані тим, що військовою частиною НОМЕР_1 протиправно відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби згідно з абзацом 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Як наслідок, слід зобов`язати відповідача звільнити ОСОБА_1 з військової служби відповідно до абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Постанови КМУ від 12.06.2013 №413 у зв`язку з необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Позивач 26.11.2024 звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». До рапорту додав належним чином засвідчені копії документів. Однак, рішенням від 14.01.2025 №642/900 ОСОБА_1 безпідставно відмовлено у задоволенні рапорту та звільненні з військової служби. Звернула увагу, що дружині позивача ОСОБА_2 встановлено діагнози, зазначені в долучених медичних документах. За висновком ЛКК вона потребує постійного стороннього догляду. При цьому, згідно із довідкою №539 від 15.07.2024 ОСОБА_1 має право по стану здоров?я здійснювати догляд за своєю хворою дружиною ОСОБА_2 . Вказала, що згідно з Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413, особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років. Отже, позивач має право на звільнення з військової служби. Як наслідок, відповідачем протиправно відмовлено у звільненні ОСОБА_1 з військової служби. Тому, слід зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби відповідно до абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за дружиною - ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю IІI групи та яка потребує постійного стороннього догляду.
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву відповідно до якого проти позову заперечив. У відзиві зазначив, що у висновку ЛКК № 540 від 15.07.2024 за встановленими діагнозами, ОСОБА_2 не має онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів або відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки),стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів. Звернув увагу, що у висновку про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі за формою № 080-4/о від 15.07.2024 зазначено, що ОСОБА_2 потребує догляду вдома, а згідно з висновком ЛКК № 540 від 15.07.2024 дана особа працює медичною сестрою у КНП Яблунівська районна лікарня. Як наслідок, ОСОБА_2 є працездатною особою. Вказав, що хоча ОСОБА_2 має низку захворювань, проте вони відмінні від визначених захворювань у абз.12 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Як наслідок, у позивача відсутнє право на звільнення з військової служби з підстав, визначених ним у рапорті від 26.11.2024. Зазначив, що положення Переліку №413 деталізують приписи підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суперечність правових норм одна одній відсутня. Просив суд в задоволенні позову відмовити.
У відповіді на відзив інший представник позивача - ОСОБА_3 вказав, що «постійний догляд» це безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження суцільним порядком. Вважає, що доводи відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву та обґрунтовані низкою положень нормативних актів чинного законодавства України, не спростовують підстави заявлених позивачем позовних вимог. Тому, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, дослідивши письмові докази, встановив наступне.
Згідно із військовим квитком серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 з 18.11.2023 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 (а.с.35-45).
Позивач 26.11.2024 звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби відповідно до абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за дружиною - ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю IІI групи та яка потребує постійного стороннього догляду.
Дана обставина згідно з частиною 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України доказуванню не підлягає, як така, що визнається учасниками справи і в суду немає сумніву щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання.
На вказаний рапорт відповідач листом від 14.01.2025 №642/900 повідомив, що у висновку ЛКК № 540 від 15.07.2024 за встановленими діагнозами ОСОБА_2 не має онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів або відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки),стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів. Таким чином, надані до рапорту документи не відповідають вимогам абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тому ОСОБА_1 не має права на звільнення з військової служби (а.с.46-47).
Позивач, вважаючи протиправним рішення відповідача, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Також статтею 65 Основного Закону передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Президентом України 24 лютого 2022 року прийнято Указ №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Відповідно до пункту 1 Указу №64/2022 воєнний стан діє з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 22.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 №573/2022, від 07.11.2022 року №757/2022, від 06.02.2023 №58/2023, від 01.05.2023 №254/2023, від 26.07.2023 №451/2023, від 06.11.2023 №734/2023, від 05.02.2024 №49/2024, від 06.05.2024 №271/2024, від 23.07.2024 №469/2024, від 28.10.2024 №740/2024, від 14.01.2025 №26/2025 було продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб та з 05 години 30 хвилин 8 лютого 2025 року строком на 90 діб відповідно.
На затвердження даних указів Верховною Радою України прийнято відповідні закони.
Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено про проведення загальної мобілізації.
Правове регулювання відносин між Державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII).
За приписами частини першої статті 1 Закону №2232-XII, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини третьої статті 1 Закону №2232-XII, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-XII).
Згідно з частиною 1 статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Правові підстави звільнення під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період визначені пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
Позивач вказує на наявність правових підстав для звільнення з військової служби згідно з абзацом 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII та Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413.
Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній на момент подання рапорту та формування рішення про відмову у звільненні з військової служби), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються під час дії воєнного стану з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Перелік сімейних обставин або інших поважних причин для звільнення з військової служби, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, визначається частиною 12 статті 26 Закону №2232-XII.
За приписами абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на такій підставі, як необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.
Надаючи оцінку наявності такої підстави для звільнення позивача з військової служби під час дії воєнного стану, як необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів, суд зазначає таке.
З конструкції норми абз.12 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ слідує, що законодавець поєднав сполучником «або» дві підстави звільнення військовослужбовців за сімейними обставинами або через інші поважні причини, зокрема:
- необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або
- наявність у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.
Тобто в першій підставі визначено, що інвалідність дружини/чоловіка III групи обов`язково повинна бути встановлена внаслідок саме онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів.
В той же час, згідно з другою підставою, яка є самостійною, інвалідність дружини/чоловіка ІІІ групи може бути встановлена внаслідок інших захворювань, не визначених у першій підставі, однак обов`язково умовою є те, що така особа повинна мати одне із таких супутніх захворювань: онкологічне захворювання, психічний розлад, церебральний параліч або інші паралітичні синдроми.
Суд встановив, що 15.10.2024 між позивачем та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с.27).
Дружина позивача - ОСОБА_2 з 15.12.2022 є особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок загального захворювання, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААВ №763467 від 19.12.2022 (а.с.28).
Відповідно до висновку від 15.07.2024 №540, який виданий Комунальним некомерційним підприємством «Яблунівська районна лікарня Яблунівської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області», про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, ОСОБА_2 рекомендовано соціальні послуги догляду вдома (а.с.31).
Як вбачається з висновку лікарсько-консультативної комісії від 15.07.2024 №540 та довідки від 15.07.2024 №540, яка теж видана Комунальним некомерційним підприємством «Яблунівська районна лікарня Яблунівської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області», ОСОБА_2 встановлений діагноз (зазначено перелік хвороб), згідно з яким вона потребує постійного стороннього догляду (а.с.32, 34).
Підсумовуючи вищенаведене суд зазначає, що не підтверджено встановлення ІІІ групи інвалідності ОСОБА_2 внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, тому не відповідає першій підставі встановленій в абз.12 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ.
Стосовно іншої самостійної підстави «наявність у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів», то в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що дружина позивача має онкологічне захворювання, психічний розлад, церебральний параліч або інші паралітичні синдроми.
Суд враховує, що позивачем подано документи згідно з якими ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, однак дружина позивача є особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок загального захворювання (а не внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів), тому іншою альтернативною умовою застосування норми абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII є наявність у особи з інвалідністю, онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів, наявність яких матеріалами справи не підтверджено.
Щодо поширення чи непоширення норм постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу» на відносини зі звільнення з військової служби на підставі абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII, то суд зазначає таке.
Кабінет Міністрів України 12.06.2013 на виконання положень статті 26 Закону № 2232-ХІІ, статті 106 Кодексу цивільного захисту України, пункту 35 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 10.08.2012 № 470, пункту 28 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 29.10.2012 № 618, прийняв постанову №413 якою затвердив Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу.
Згідно з вказаним Переліком (у редакції до 21.05.2024) військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.
Проте, постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2024 року №582 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу».
Так, згідно з вказаними змінами у постанові:
1) у назві постанови слова «з військової служби та» виключено;
2) вступну частину викладено в такій редакції:
«Відповідно до статті 106 Кодексу цивільного захисту України, статті 22 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», пункту 28 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 29 жовтня 2012 р. № 618, пункту 35 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Національної гвардії України, затвердженого Указом Президента України від 10 серпня 2012 р. № 470, пункту 41 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 5 травня 2014 р. № 452, пункту 124 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Державної прикордонної служби України, затвердженого Указом Президента України від 25 жовтня 2019 р. № 775, Кабінет Міністрів України постановляє:»;
3) у пункті 1 слова «з військової служби та» виключено.
2. У переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженому зазначеною постановою:
1) у назві переліку слова «з військової служби та» виключено;
2) в абзаці першому слова «Військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу» замінено словами «Особи рядового і начальницького складу», а слова «звільнені з військової служби та» виключено;
3) в абзацах другому - четвертому слово «військовослужбовцем,» виключено;
4) в абзаці п`ятому слова «військовослужбовця,» і «військовослужбовцю або» виключено;
5) в абзацах сьомому та дев`ятому слово «військовослужбовця,» виключено;
6) в абзаці восьмому слово «військовослужбовців,» виключено;
7) у примітці до переліку слова «військовослужбовця,» і «військовослужбовця або» виключено.
Таким чином, норми постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу» не поширюються на відносини щодо звільнення з військової служби згідно з абзацом 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
З огляду на викладене, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що дружині позивача ОСОБА_2 , як передбачає згадана вище норма Закону №2232-XII, встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, а також доказів наявності у ОСОБА_2 , як особи з інвалідністю ІІІ групи, онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів, суд вважає, що розглядаючи рапорт позивача про звільнення з військової служби разом із доданими документами, відповідач дійшов правильного висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дії та неупереджено.
Суд також зазначає, що інші зазначені позивачем в позовній заяві аргументи, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Решта аргументів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто, мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Отже, позов ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Торохтій Я.О., до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії не підлягає до задоволення.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Торохтій Ярослава Олександрівна, до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Могила А.Б.