Справа № 400/10790/24
Суддя: Дерев'янко Л.Л.
Дата ухвалення: 2025-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2025 р. № 400/10790/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дерев`янко Л.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаГоловного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, просп. Центральний, 141В,м. Миколаїв,54055, Державної казначейської служби України, вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601

треті особиГоловне управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області, вул. Героїв Рятувальників, 6,м. Миколаїв,54005,

провизнання бездіяльності протиправною; стягнення моральної шкоди в розмірі 4 600,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі- позивач) до Головного управління державної казначейської служби України у Миколаївській області (далі відповідач 1) з вимогами:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області (54055, Миколаївська область, м. Миколаїв, пр. Центральний, 141-В, ) щодо невиконання протягом тривалого часу, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.05.2022 року в адміністративній справі № 400/10455/21;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області (54055, Миколаївська область, м. Миколаїв, пр. Центральний, 141-В, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 4600,00грн.

В обґрунтування позовних ОСОБА_1 зазначив, що відповідачем не вчинено належних заходів щодо виконання судового рішення в адміністративній справі № 400/10455/21, яким стягнуто з боржника - Головного управління ДФС у Миколаївській області на користь позивача безпідставно утримані кошти, середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні, судові витрати. Позивач стверджує, що тривале невиконання рішення суду, що набрало законної сили, нівелює принцип обов`язковості судового рішення, порушує законні права та інтереси позивача та завдає моральної шкоди, яку позивач оцінює в 4600,00 грн. Просить позов задовольнити.

20.11.2024 позовну заяву залишено без руху.

27.11.2024 до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків.

Ухвалою від 02.12.2024 Миколаївський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі, визначив, що розгляд справи буде здійснюватися без виклику сторін, встановив строк для подання сторонами заяв по суті.

Відповідач 1 з позовом не погодився, у відзиві зазначив, що боржником у виконавчому провадженні, відкритому за виконавчим листом по справі № 400/10455/21, є Головне управління ДФС у Миколаївській області. Боржник не має відкритих рахунків у Головному управлінні Державної казначейської служби У Миколаївській області як розпорядник бюджетних коштів, з яких можливо стягнути кошти на виконання рішення суду. Відповідач 1 звертався до боржника з листами про вжиття заходів для погашення заборгованості перед позивачем, проте відповіді на запити не отримано. Головне управління внесло відомості щодо стягнення коштів на користь позивача до Реєстру судових рішень АС «Є-Казна» і таке стягнення відбудеться у порядку черговості. Відповідач заперечив наявність своєї вини у тривалому невиконанні рішення суду, оскільки перерахування коштів позивачу буде відбуватися із затримкою не через протиправні дії або бездіяльність Головного управління, а виключно у зв`язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих листів, за якими є стягувачами діти війни, чорнобильці і в першу чергу виконуються рішення судів за соціальними та пенсійними виплатами, передбаченими у Законах про Державний бюджет України, обмеженими бюджетними призначеннями для погашення наявної заборгованості за поданими судовими рішеннями. За таких обставин відповідач 1 просить відмовити у задоволенні позову.

Позивач скористався своїм правом на подання відповіді на відзив, в якій, в спростування доводів відзиву послався на правий висновок Верховного Суду у справі № 500/5778/21, відповідно до якого Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників вимагає направлення до Міністерства фінансів України пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України після надходження кожного виконавчого документа від кожного стягувача, а тому належним доказом виконання зазначених приписів може бути лише відповідне звернення до Міністерства фінансів України. Оскільки відповідачем 1 не надано доказів на підтвердження виконання зазначених приписів, це є підставою для визнання бездіяльності відповідача 1 протиправною.

Ухвалою від 20.01.2025 задоволено клопотання відповідача 1 про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідача Головного управління Державної фіскальної служби в Миколаївській області (, вул. Героїв Рятувальників, 6 , м. Миколаїв, 54000), Державну фіскальну службу України (, вул. Львівська площа,8 м. Київ, 04053), Державну казначейську службу України (, вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601).

Цією ж ухвалою суд призначив справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін, визначив, що судовий розгляд справи відбудеться 03.02.2025.

В судове засідання 03.02.2025 з`явився позивач, представник відпоідача1 не з`явився, заявив клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом задоволено.

В судовому засіданні, яке відбулось 19.02.2025, взяли участь позивач і представник відповідача 1. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про дату судового засідання були повідомлені належним чином, будь-яких клопотань не заявили.

В судовому засіданні позивач і відповідач 1 надали пояснення по суті справи, аналогічні викладеним в заявах по суті.

За клопотанням відповідача 1 в судовому засіданні оголошено перерву для надання відповідачем 1 додаткових доказів.

Ухвалою від 04.03.2025 суд задовольнив клопотання позивача, залучив до участі в справі в якості другого відповідача Державну казначейську службу України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіона, 6), розпочав розгляд адміністративної справи № 400/10790/24 спочатку.

12.03.2025 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог.

Ухвалою від 14.03.2025 суд прийняв до розгляду уточнені позовні вимоги, відповідно до яких позивач в цій справі просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області (54055, Миколаївська область, м. Миколаїв, пр. Центральний, 141-В, ) та Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул, Бастіонна, 6, ) щодо невиконання, протягом тривалого часу рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.05.2022 року в адміністративній справі № 400/10455/21;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області (54055, Миколаївська область, м. Миколаїв, пр. Центральний, 141-В, ) та Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 4600,00 грн.

20.03.2025 Державна казначейська служба України (відповідач 2) надала суду відзив на позов, в якому звернула увагу суду, що територіальні органи Казначейства, зокрема, ГУДКСУ у Миколаївській області лише формують та направляють відповідний пакет документів на виконання до Державної казначейської служби України, а не здійснюють безпосереднього виконання відповідних рішень, оскільки рахунок для стягнення коштів за бюджетною програмою 3504040 відкрито на рівні Державної казначейської служби України. Виконання виконавчого листа залежить від визначеного у Законі про Державний бюджет України на відповідний рік обсягу коштів за КПКВК 3504040, суми коштів за виконавчими документами, що надійшли і підлягають виконанню за цією програмою, та від затвердженого Міністром фінансів України розпису виконання бюджету, а не від рішень чи дій посадових осіб Головного управління. Відповідач 2 просить у задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив відповідача 2 (надійшла до суду 27.03.2025) позивач повідомив суд, що позицію відповідача 2 він вважає хибною і необґрунтованою, позаяк відповідачем 2 не доведено дотримання вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників щодо звернення у 10-ти денний строк з моменту надходження виконавчих листів по справі № 400/10455/21 до Міністерства фінансів України з відповідними пропозиціями щодо необхідності внесення змін до Державного бюджету України у зв`язку з неможливістю безспірного списання коштів через їхню недостатність.

У судове засідання 02.04.2025 представники сторін не з`явились, від позивача і представника відповідачів надійшло клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

З матеріалів справи, пояснень представників сторін суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.05.2022 позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Миколаївській області задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ №134-о від 27.09.2021 ГУ ДФС у Миколаївській області " Про утримання надмірно виплачених коштів"; стягнуто з Головного управління ДФС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 безпідставно утримані кошти в сумі 145 110 грн, середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8 923,41грн, судові витрати в розмірі 1102,77 грн

Судове рішення в адміністративній справі № 400/10455/21 набрало законної сили 06.06.2022 року.

13.06.2022 року Миколаївським окружним адміністративним судом на виконання рішення в адміністративній справі №400/10455/21 видано три виконавчі листи.

12.09.2022 зазначені виконавчі листи надійшли до Головного управління Державної казначейської служби у Миколаївській області разом з відповідними заявами позивача.

14.09.2022 Головним управлінням Державної казначейської служби у Миколаївській області направлено на адресу Головного управління ДФС у Миколаївській області листи № 04-06/2-06/3985, № 04-06/2-06/3986, № 04-06/2-06/3987, до кожного з яких додано відповідний виконавчий лист. Зазначеними листами відповідач 1 просив Головне управління ДФС у Миколаївській області вжити заходів щодо заборгованості перед ОСОБА_1 за виконавчими листами.

Відповідачем 1 додано до матеріалів справи доказ включення до реєстру вимог позивача за виконавчими листами на суму 8923,41 грн, 1102,77 грн, 145110,00 грн.

Також, в матеріалах справи є листи Державної казначейської служби України на адресу Міністерства фінансів України № 5-05-1-05/2429 від 31.01.2022, № 5-05-1-05/6413 від 30.05.2022, № 5-05-1-05/8043 від 29.06.2022, № 5-05-1-05/17242 від 01.12.2022, № 5-05-05/2149 від 07.02.2023, № 5-05-1-05/23100 від 04.12.2023, № 5-05-1-05/103 від 01.01.2024, № 5-05-1-05/30053 від 26.12.2024, № 5-05-1-05/317 від 06.01.2025. Зазначеними листами відповідач 2 повідомляв Міністерство фінансів України про кількість судових рішень, які перебувають на виконанні на відповідну дату, загальну суму заборгованості за цими рішенням, їх черговість. Також листи містять прохання до Міністерства фінансів України про збільшення бюджетних призначень для виконання рішень судів.

Між сторонами не є спірним, що виконавчі листи, видані за рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду по справі № 400/10455/21, не виконані дотепер.

Таку бездіяльність відповідачів позивач вважає протиправною, що стало підставою для звернення до суду.

Отже, спір між сторонами виник внаслідок тривалого невиконання судового рішення у справі №400/10455/21, невиплатою коштів, які підлягали стягненню з Головного управління ДФС у Миколаївській області на користь позивача.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступні приписи законодавства України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами статті 129-1 Конституції України, статті 370 КАС України закріплено принцип обов`язковості судових рішень, відповідно до якого судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-УІП (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року №4901-УІ передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Згідно з частиною першою, четвертою статті 3 цього Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

На виконання вимог зазначеного Закону постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2014 року №440 затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою.

Відповідно до пункту 20 указаного Порядку, погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від З серпня 2011 року №845.

Згідно з пунктом 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі також - «Порядок №845») безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Відповідно до пункту 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно з підпунктом 1 пункту 47 Порядку № 845 безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих органом Казначейства документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника.

Пунктами 48, 49 Порядку №845 обумовлено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Перерахування коштів стягнення здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.

У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Застосовуючи ці приписи до спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Заява позивача про примусове виконання разом з виконавчими листами, виданими у справі №400/10455/21, надійшла до Головного управління Державної казначейської служби у Миколаївській області 12.09.2022.

Виконавчі листи були взяті на облік та перебувають у черзі на виконання за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» у Державній казначейській службі України.

Враховуючи, що виконавчі листи по справі № 400/10455/21 не виконані дотепер, суд констатує, що тримісячний строк, визначений частиною четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і пунктом 48 Порядку №845 для перерахування коштів стягувану, є порушеним.

Оцінюючи заперечення відповідачів проти позову щодо того, що Державною казначейською службою України вживались заходи, передбачені пунктом 49 Порядку № 845, а саме: подавалися до Міністерства фінансів України пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України, суд зазначає наступне.

З листів Державної казначейської служби України до Міністерства фінансів України, які є в матеріалах справи, суд встановив, що в них викладено узагальнені відомості про кількість судових рішень, які перебувають на виконанні на відповідну дату, загальну суму заборгованості за цими рішенням, їх черговість.

Водночас, враховуючи те, що зазначені листи не містили переліку виконавчих документів, щодо виконання яких недостатньо коштів, не виявляється можливим встановити, чи включено під час складання таких листів і формування пропозицій передбачити в Державному бюджеті України додаткове фінансування виконавчі листи у справі № 400/10455/21.

Крім того, за висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 21 лютого 2023 року у справі №500/5748/21, приписи пункту 49 Порядку №845 вимагають направлення до Міністерства фінансів України пропозицій щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України після надходження кожного виконавчого документа від кожного стягувача, а тому належним доказом виконання зазначених приписів може бути лише відповідне звернення до Міністерства фінансів України, направлене із дотримання строку, встановленого Порядком №845.

В контексті викладеного суд зазначає, що у справі відсутні докази, які б підтверджували, що Державна казначейська служба України у 10-денний строк з моменту надходження від позивача виконавчого документу зверталася до Міністерства фінансів України з відповідними пропозиціями щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України у зв`язку з неможливістю здійснення безспірного списання коштів через їхню недостатність.

Крім цього, суд зазначає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», заява №18357/91, пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява №22774/93, пункт 66).

Державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду (рішення від 17 січня 2006 року у справі «Гордєєви і Гурбик проти України», заяви NN27370/03 і 30049/04, пункт 25).

Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 (рішення від 29 червня 2004 року у справі «Войтенко проти України», заява №18966/02, пункт 53).

Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Вказане свідчить про те, що орган державної влади повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права

На основі викладеного суд вважає, що обставина відсутності у відповідача бюджетних коштів за відповідною бюджетною програмою та наявність значної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні в органах Казначейства, не може слугувати підставою для невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача.

Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов, зокрема, у постанові від 16 квітня 2020 року у справі №818/1814/17, від 3 лютого 2021 року у справі №812/413/18 і підстави робити інші висновки у розглядуваному спорі відсутні.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про визнання протиправною бездіяльності Державної казначейської служби України щодо невиконання, протягом тривалого часу виконавчих листів по справі №400/10455/21 про стягнення на користь ОСОБА_1 безпідставно утриманих коштів в сумі 145 110 грн, середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8 923,41грн, судові витрати в розмірі 1102,77 грн

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, то суд враховує таке.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Так, згідно ч.5 ст.21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

При цьому, згідно ч. 1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Разом з тим, в силу ст.1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Дана правова позиція викладена у відповідності до постанови Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а.

Зважаючи на те, що в межах розгляду цієї справи встановлено незаконність спірної бездіяльності Державної казначейської служби України суд дійшов висновку про те, що негативні емоції позивача внаслідок перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із такою бездіяльністю, а відтак завдали йому моральної шкоди.

Що стосується її розміру, то відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №823/868/18.

За таких підстав, враховуючи вищезазначені висновки Верховного Суду, оцінюючи вказані обставини по даній справі, характер спірних правовідносин, суму невиплачених коштів, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є належним і відповідним обставинам.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі вищевикладеного, розглянувши справу в межах позовних вимог на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що адміністративний позов в частині вимог до Державної казначейської служби України підлягає задоволенню.

Водночас, матеріалами справи не підтверджено наявність протиправною бездіяльності з боку Головного управління Державної казначейської служби в Миколаївській області. Отже, суд не знаходить підстав для задоволення позову до відповідача 1.

З урахуванням наведеного вище, позов підлягає задоволенню частково

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок її бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 2442,40 грн.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області (просп. Центральний, 141В,м. Миколаїв,54055 ) Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, 6,м. Київ,01601 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул, Бастіонна, 6, ) щодо невиконання впродовж тривалого часу рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.05.2022 року в адміністративній справі № 400/10455/21.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 4600,00 грн.

4. В решті позовних вимог відмовити.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, 6,м. Київ,01601 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 2422,40 (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 коп) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.Л. Дерев`янко