Справа № 380/25371/24
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/25371/24 пров. № А/857/2271/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Кузьмича С. М., Курильця А. Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2024 року про повернення позовної заяви у справі №380/25371/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Кузан Р. І.,

дата ухвалення рішення 31 грудня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення виплати за перший контракт та підйомної допомоги за переміщення на нове місце проходження служби при звільненні; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити йому розрахунок та виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення за укладення першого контракту та підйомну допомогу за переміщення на нове місце проходження служби.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2024 року позову заяву повернуто позивачу з підстав пропуску строків звернення до суду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що на спірні правовідносини розповсюджуються положення частити 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній після 19.07.2022 року), при цьому обчислення строків здійснюється з моменту отримання довідки про додаткові види грошового забезпечення, а саме: з 28 жовтня 2024 року. Таким чином, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви, а тому просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове судове рішення, яким справу направити на продовження розгляду у суд першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3 (повернення заяви позивачеві (заявникові)) частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження), тому розгляд апеляційної скарги проводиться в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржувану ухвалу - скасувати з таких підстав.

Матеріалами справи підтверджується, що 18 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся у Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення виплати за перший контракт та підйомної допомоги за переміщення на нове місце проходження служби при звільненні; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити йому розрахунок та виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення за укладення першого контракту та підйомну допомогу за переміщення на нове місце проходження служби.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2024 року позову заяву залишено без руху, оскільки позивачем пропущено строк звернення в суд та надано 10 днів з моменту отримання вказаної ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Позивачем було подано до суду заяву про поновлення пропущеного строку, яка мотивована тим, що на спірні правовідносини розповсюджуються положення частити 2 статті 233 КЗпП України, де зазначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Вказує, що у спірних правовідносин обчислення строків здійснюється з моменту отримання довідки про додаткові види грошового забезпечення, а саме: з 28 жовтня 2024 року, відтак має право на поновлення строків.

Однак ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2024 року позову заяву повернуто позивачу.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту отримання довідки від 28 жовтня 2024 року, позивач не навів жодної причини пропуску строку звернення до суду в межах тримісячного строку з моменту звільнення. Суд наголошує, що з моменту отримання довідки від 28 жовтня 2024 року минуло більше одного місяця, проте позивачем жодним чином не обґрунтовано причин не звернення до суду, тому підстави, вказані позивачем у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, є неповажними, у зв`язку з чим позовна заява підлягає поверненню.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

За змістом ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Ч.3 ст.122 КАС України передбачає, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону необхідно керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Тому колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин у частині, що стосується строку звернення до суду, підлягають застосуванню норми КЗпП України

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Колегія суддів звертає увагу, що з цим позовом ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду 18 грудня 2024 року, коли частини перша і друга статті 233 КЗпП України були викладені в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, а саме:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

На підставі порівняльного аналізу положень статті 233 КЗпП України можна зробити висновок, що до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у період з 18 березня 2022 року по 26 серпня 2024 року проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 .

01 травня 2024 року позивач подав командиру військової частини НОМЕР_1 рапорти №2640 та №2641 про виплату одноразової грошової винагороди за укладення першого контракту та про виплату підйомної допомоги, які були опрацьовані відповідачем та командиром Військової частини НОМЕР_1 наказано начальнику фінансово економічної служби опрацювати зазначені рапорти (а.с.5).

Разом з тим, зі змісту довідки №596 від 28 жовтня 2024 року вбачається, що вищевказані виплати ОСОБА_1 виплачені не були.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити йому розрахунок та виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення за укладення першого контракту та підйомну допомогу за переміщення на нове місце проходження служби та покликається на те, що про невиплату спірних сум він дізнався після отримання довідки №596 від 28 жовтня 2024 року.

Колегія суддів, здійснюючи аналіз ст.233 КЗпП України, зазначає, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, такий момент відраховується у спірних правовідносинах з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, а відтак ОСОБА_1 , отримавши довідку №596 від 28 жовтня 2024 року, звернувся в суд з позовом 18 грудня 2024 року, тобто в межах строку, визначеного ст.233 КЗпП України.

Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку звернення з цим позовом у суд.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги підставними і такими, що спростовують висновки суду першої інстанції з викладених вище мотивів.

Згідно з ч.1 ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З врахуванням наведених вище правових норм та встановлених фактичних обставин справи у їх сукупності колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви, тому оскаржувану ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.242, 243, 246, 250, 312, 315, 317, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2024 року про повернення позовної заяви у справі №380/25371/24 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді С. М. Кузьмич
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 07 квітня 2025 року.