Справа № 990/391/24
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 квітня 2025 року

м. Київ

справа №990/391/24

адміністративне провадження №П/990/391/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Чиркіна С.М.,

суддів: Бевзенка В.М., Берназюка Я.О., Бучик А.Ю., Коваленко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Грабовської Т.О.,

представника позивача: Коломацької О.С.,

представника відповідача: Петренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про закриття провадження у справі № 990/391/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення,

У С Т А Н О В И В:

18.12.2024 на адресу Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також позивач) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі також відповідач, Комісія), у якій позивач просив:

визнати протиправними дії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з відновлення процедури оцінювання відповідності судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 займаній посаді, яка щодо нього є завершеною прийняттям Вищою кваліфікаційною комісією суддів України у складі колегії рішення від 24.05.2019 № 310/ко-19;

визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 18.11.2024 № 204/ко-24 про визнання судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді та внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями (протокол від 18.12.2024) для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Чиркін С.М., судді: Бевзенко В.М., Берназюк Я.О., Бучик А.Ю., Коваленко Н.В.

Ухвалою Верховного Суду від 20.12.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення - залишено без руху.

30.12.2024 на адресу Верховного Суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків разом з уточненою позовною заявою, в якій позивач просить:

визнати протиправними дії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з проведення на засіданні пленарного складу 18.11.2024 оцінювання відповідності судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 займаній посаді, яке щодо нього є завершеним прийняттям Вищою кваліфікаційною комісією суддів України у складі колегії рішення від 24.05.2019 № 310/ко-19;

визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 18.11.2024 № 204/ко-24 про визнання судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді, та внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади.

Ухвалою від 09.01.2025 Верховний Суд відкрив провадження у справі.

24.03.2025 до Суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України), в якому, з покликанням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 30.01.2019 у справі № 9901/827/18, від 26.02.2020 у справі № 9901/637/18, від 09.02.2022 у справі № 9901/775/18, від 07.03.2024 у справі № 9901/541/18, від 27.06.2024 у справі № 990/48/24, від 11.07.2024 у справі № 990/14/24, від 07.11.2024 у справі № 990/13/24, від 07.11.2024 у справі № 990/115/24, від 07.11.2024 у справі № 990/69/24, від 27.02.2025 у справі № 990/127/24, та ухвалі Верховного Суду від 08.04.2024 у справі № 990/319/23, відповідачем зазначено, що спірне рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 18.11.2024 № 204/ко-24 про визнання судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді, та внесення до Вищої ради правосуддя подання про звільнення його з займаної посади не може бути самостійним предметом спору.

Водночас відповідачем акцентовано увагу на тому, що рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про оцінювання є підставою для відповідної рекомендації про звільнення, тому обставини прийняття цього рішення повинні перевірятися судом лише після та разом з ухваленим рішенням Вищої ради правосуддя за результатами такої рекомендації.

На думку відповідача, з огляду на те, що процедура кваліфікаційного оцінювання, підведення її підсумків (у Вищій кваліфікаційній комісії суддів України) і застосування наслідків (рішення Вищої ради правосуддя) є стадіями єдиного провадження, рішення Комісії про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не має самостійних правових наслідків, а є частиною кваліфікаційного провадження.

З покликання на правове регулювання, а також статус та повноваження Вищої ради правосуддя та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, передбачене частиною першою статті 88 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі також Закон № 1402-VIII) відповідач зазначає, що оскарження рішення Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення буде предметом розгляду у Вищій раді правосуддя.

01.04.2025 до Суду від представника позивача надійшло заперечення на клопотання про закриття провадження у справі, в якому зазначає, що предметом спору є правомірність дій Комісії з проведення на засіданні пленарного складу 18.11.2024 оцінювання відповідності судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 займаній посаді, а також правомірність рішення Комісії від 18.11.2024 № 204/ко-24.

Водночас зауважує, що зазначені дії та рішення Комісії оскаржуються позивачем, зокрема, з підстав відсутності у відповідача повноважень із відновлення процедури оцінювання відповідності судді займаній посаді, яку ОСОБА_1 вважає щодо себе завершеною ухваленням колегією Комісії рішення від 24.05.2019 № 310/ко-19 про визнання його таким, що відповідає займаній посаді.

Просить врахувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 20.02.2025 у справі № 990/62/24 та від 11.07.2024 у справі № 990/51/24.

Акцентує увагу на тому, що з 30.12.2023, у зв`язку з набранням чинності Законом України від 09.12.2023 № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» (далі - Закон № 3511-IX), змінились правові наслідки розгляду Вищою радою правосуддя подання Комісії про звільнення судді з посади у зв`язку з його невідповідністю займаній посаді: у разі незгоди Вищої ради правосуддя з таким поданням правовим наслідком рішення Вищої ради правосуддя є продовження оцінювання судді з певної стадії, визначеної Вищою радою правосуддя або Комісією. Тобто, навіть у разі незгоди Вищої ради правосуддя із поданням Комісії про звільнення судді з посади, у неї відсутні повноваження визнати суддю таким, щодо якого оцінювання завершено та (або) таким, що відповідає займаній посаді.

Представник позивача вважає, що суддя може оскаржити у судовому порядку рішення Комісії, прийняте у процедурі оцінювання відповідності судді займаній посаді з підстав, які не можуть бути предметом перевірки Вищою радою правосуддя у вказаній процедурі, зокрема, з підстав відсутності у пленарного складу Комісії повноважень на розгляд питання про відповідність судді займаній посаді, у тому випадку, якщо у період до 30.12.2023 колегією Комісії вже прийняте рішення про визнання судді таким, що відповідає займаній посаді.

Також зазначає, що правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах, на які покликається відповідач не є релевантними до спірних правовідносин у межах цієї справи.

Заслухавши учасників, з`ясувавши в межах заявленого клопотання та заперечення предмет та підстави позову, Суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статті 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За приписами статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування у тому числі (…) зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Отже, законодавець передбачив право та обов`язок позивача ініціювати відповідний спір, визначати його предмет, спосіб захисту та підстави позову.

Колегія суддів також враховує, що за сталою судовою практикою підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.

Позивач звернувся до суду із цим позовом, вважаючи протиправним рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 18.11.2024 № 204/ко-24 про визнання судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді та внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади.

Це рішення Комісії позивач оскаржує, зокрема, з підстав відсутності у пленарному складу Комісії повноважень на проведення 18.11.2024 оцінювання, а також прийняття рішення з грубим порушенням процедури внаслідок винесення питання про відповідність ОСОБА_1 займаній посаді на розгляд пленарного складу ВККС.

Водночас позивач заявляє вимогу визнати протиправними дії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з відновлення процедури оцінювання відповідності судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 займаній посаді, яка щодо нього є завершеною прийняттям Вищою кваліфікаційною комісією суддів України у складі колегії рішення від 24.05.2019 № 310/ко-19.

Отже, особливістю справи, що переглядається є те, що позивач, зокрема, оскаржує процедуру застосовану до нього, яка, на його думку, не передбачена законом.

У постанові від 20.02.2025 у справі № 990/62/24, повертаючи справу для продовження розгляду, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків:

« 52… Велика Палата Верховного Суду змушена констатувати той факт, що коли межі ініційованого оскарження рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, не торкаються питання надання оцінки мотивам ухваленого рішення, то ВРП позбавлена повноважень надавати оцінку таким підставам.

53. Аналіз наведених правових норм крізь призму сталої практики Верховного Суду щодо оскарження рішень ВККС, ухвалених за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, з урахуванням меж оскарження відповідного рішення, що є предметом розгляду в цій справі, дає підстави для висновку про можливість здійснення судового контролю щодо рішень ВККС за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання в частині перевірки цих рішень на наявність наведених в законі процесуальних порушень, перевірка яких не входить до повноважень ВРП.

54. Іншими словами, ВРП уповноважена оцінювати обґрунтованість рішення ВККС з відповідною рекомендацією для прийняття на її основі свого кінцевого рішення, однак не перевіряє дотримання ВККС процедури прийняття рішень. Отже, учасник кваліфікаційного оцінювання може оскаржити такі порушення в судовому порядку.».

Також у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 990/175/24 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на змінах у нормативно-правовому регулюванні процедури кваліфікаційного оцінювання суддів, призначених на посаду строком на п`ять років або обраних суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, та дійшла таких висновків:

« 56. Так, 30 грудня 2023 року набрав чинності Закон України від 9 грудня 2023 року № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» (далі - Закон № 3511-IX), яким зокрема доповнено розділ ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII пунктом 20-1, згідно із яким якщо ВРП відмовлено в задоволенні подання ВККС про звільнення судді у зв`язку з його невідповідністю займаній посаді, суддя вважається таким, чию відповідність займаній посаді не оцінено відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

У такому разі оцінювання відповідності такого судді займаній посаді продовжується ВККС в пленарному складі із стадії, що визначена ВРП у рішенні про відмову в задоволенні подання про звільнення такого судді.

Якщо ВРП не визначено таку стадію, оцінювання продовжується із стадії, визначеної ВККС, з урахуванням мотивів рішення ВРП про відмову в задоволенні подання про звільнення такого судді, включаючи рішення, прийняті ВРП до набрання чинності Законом № 3511-IX.

57. Аналіз наведених вище правових норм дозволяє дійти висновку, що до набрання чинності Законом № 3511-ІХ у випадках, коли ВРП ухвалювала рішення про відмову в задоволенні подання ВККС про звільнення судді з посади, то рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачало юридичне значення.

58. Натомість після 30 грудня 2023 року (дня, коли набрав чинності Закон № 3511-ІХ) якщо ВРП відмовлено в задоволенні подання ВККС про звільнення судді у зв`язку з його невідповідністю займаній посаді, то суддя вважається таким, чию відповідність займаній посаді не оцінено відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України. У цьому випадку оцінювання відповідності такого судді займаній посаді продовжується ВККС. При цьому ВРП у рішенні про відмову в задоволенні подання про звільнення судді зобов`язана визначити стадію, з якої ВККС має продовжити його оцінювання, а якщо ВРП не визначено таку стадію, то Комісія самостійно визначає стадію, з якої вона продовжить оцінювання судді, з урахуванням мотивів рішення ВРП про відмову в задоволенні подання про його звільнення, включаючи рішення, прийняті ВРП до набрання чинності Законом № 3511-IX.

59. Іншими словами законодавець урегулював, що у разі незгоди ВРП з пропозицією Комісії звільнити суддю із займаної посади, правовим наслідком такого рішення ВРП є продовження кваліфікаційного оцінювання такого судді з певної стадії, визначеної ВРП або ВККС.

60. Отже, з 30 грудня 2023 року змінились правові наслідки розгляду ВРП рішення ВККС про невідповідність судді займаній посаді з пропозицією звільнити його з цієї посади.».

Вищенаведену позицію застосовано Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 990/175/24.

З огляду на предмет спору, визначений позивачем, та вищенаведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду, які змінюють єдиний підхід щодо оцінки рішень ВККС у межах кваліфікаційного оцінювання суддів, колегія суддів зазначає про передчасність клопотання відповідача про закриття провадження у справі з покликанням на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, які є нерелевантними до правовідносин у цій справі.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що у випадку, коли суд встановить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному із визначених у частині другій статті 2 КАС України критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що на цій стадії розгляду справи судом не встановлено та відповідачем не доведена визначена пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України, підстава необхідна для закриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 166, 167, 238, 241, 242, 243, 262 КАС України, Суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про закриття провадження у справі № 990/391/24 відмовити.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С.М. Чиркін

Судді: В.М. Бевзенко

Я.О. Берназюк

А.Ю. Бучик

Н.В. Коваленко

Повний текст ухвали складений 07 квітня 2025 року.