Справа № 826/13481/15
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2025-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2025 року № 826/13481/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Леонтовича А.М., при секретарі судового засідання Лебезі П.В.,

за участю представників:

позивача Перепелиця А.В.,

відповідача Франчук Я.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податку про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

I. Зміст позовних вимог.

До Київського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податку, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 02.07.2015 року.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки позивачем надано відповідачу докази реальності здійснення господарських операцій.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, вважає позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки спірне рішення прийняте у відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

III. Процесуальні дії у справі.

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Міжрегіонального Головного управління ДФС Центральний офіс з обслуговування великих платників податків, в якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість.

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 18.02.2016, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2016, позов задовольнив, визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 02.07.2015 №.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, податковий орган звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідач стверджує, що перевіркою не підтверджено реальності здійснення господарських операцій.

У запереченні на касаційну скаргу позивач наводить доводи, аналогічні викладеним у позові, та просить залишити касаційну скаргу без задоволення.

У зв`язку з набранням 15.12.2017 чинності нової редакції Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України згідно з Законом України від 03.10.2017 №2147-VIII ``Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів`` та початком роботи Верховного Суду касаційна скарга була передана на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду від 22.06.2023 касаційну скаргу Головного управління ДФС-Центральний офіс з обслуговування великих платників податків (процесуальний правонаступник Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків) задоволено частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.02.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2016 скасовано, справу №826/13481/15 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатом автоматизованого розподілу, справу №826/13481/15 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Леонтовичу А.М.

04.09.2023 ухвалою Київського окружного адміністративного суду у справі було відкрито загальне позовне провадження, розпочата підготовка справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання на 03 жовтня 2023 року о 14:30 год.

03.10.2023 у судове засідання сторони не з`явились, суд на місці ухвалив відкласти розгляд справи на 14 листопада 2023 року року на 14:00.

14.11.2023 у судове засідання з`явились сторони, представник позивача не з`явився. Суд забов`язує представника відповідача надати відзив з урахуванням висновків Верховного суду в термін 15 днів. Суд на місці ухвалив визнати неявку представника позивача без поважних причин та відкласти розгляд справи до 21.12 до 14:00.

21.12.2023 у судове засідання з`явились сторони, представник відповідача не з`явився. У зв`язку з неявкою представника відповідача, суд на місці ухвалив відкласти розгляд справи до 15.02.2024 до 14:00.

15.02.2024 у судове засідання з`явились сторони, вислухавши аргументи сторін суд забов`язує представника позивача надати всі докази які стосуються даної справи. В зв`язку з витребовуванням додаткових доказів по справі суд на місці ухвалив відкласти розгляд справи до 18.04.2024 до 14:00.

18.04.2024 у судове засідання з`явились сторони, вислухавши думки сторін суд на місці ухвалив закрити підготовче засідання та призначити розгляд справи по суті на 03.06.2024 на 16:00.

03.06.2024 адміністративна справа знята з розгляду у зв`язку з відпусткою судді, наступне засідання призначено на 02 липня 2024 року 15:30 год.

02.07.2024 в судове засідання з`явились сторони, представником позивача заявлено клопотання про відкладення розгляду справи, представник відповідача проти задоволення зазначеного клопотання не заперечував. Вислухавши думки сторін, суд на місці ухвалив задовольнити клопотання представника позивача та перенести розгляд справи на 21.10.2024 на 15:30.

21.10.2024 в судове засідання з`явились сторони. У зв`язку з наданням часу для підготовки додаткових пояснень по справі представнику відповідача, суд на місці ухвалив оголосити перерву до 28.11.2024 до 15:00.

28.11.2024 в судове засідання з`явились сторони. Суд на місці ухвалив задовольнити клопотання і приєднати до справи пояснення відповідача та оголосив перерву для аналізу пояснень відповідача до 16.01.2025 до 15:30.

16.01.2025 в судове засідання сторони не з`явились. Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання у справі № 826/13481/15 на інший час і дату, про що повідомити учасників справи у встановленому законом порядку. Суд на місці ухвалив у зв`язку з неявкою учасників задовольнити клопотання представника позивача оголосити перерву судового розгляду до 26.02.2025 о 15.30 год.

26.02.2025 у судовому засіданні, перевіривши матеріали справи, суд на місці ухвалив відкласти розгляд справи на 27 березня 2025 року на 15:00. Повідомити учасників справи про дату, час та місце проведення судового розгляду справи, шляхом надсилання повісток про виклик до суду.

27.03.2025 у відкритому судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство ``Укрнафта`` (далі - позивач, Товариство) звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Міжрегіонального Головного управління ДФС - Центральний офіс з обслуговування великих платників податків (далі - відповідач, податковий орган), в якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість.

Судом встановлено, що відповідачем проведена документальна позапланова виїзна перевірка Публічного акціонерного товариства «Укрнафта», з питань дотримання вимог податкового законодавства правильності нарахування та своєчасності сплати до бюджету податку на додану вартість за жовтень 2014 року, податку на прибуток за 2014 рік по взаємовідносинам з ТОВ «Азонтес» ().

За результатами вказаної перевірки відповідачем складено акт № 642/28-10-41-29/00135390 від 17.06.2015 року, за змістом якого перевіркою встановлено порушення Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» абз. «а» п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 та п. 201.1, ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за жовтень 2014 року на суму 43332304,00 грн.

На підставі висновків вказаного акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 02.07.2015 року № за формою "Р" про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 43332304,00 грн. та штрафу розмірі 21666152,00 грн.

Зі змісту акту перевірки № 642/28-10-41-29/00135390 від 17.06.2015 року судом встановлено, що фактичною підставою для прийняття вищевказаного податкового повідомлення-рішення слугувало твердження відповідача про відсутність реального характеру господарських операцій між ПАТ «Укрнафта» та постачальником ТОВ «Антарес».

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 18.02.2016, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2016, позов задовольнив, визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 02.07.2015 № .

Приймаючи рішення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем доведена реальність здійснення господарських операцій.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, податковий орган звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідач стверджує, що перевіркою не підтверджено реальності здійснення господарських операцій.

У запереченні на касаційну скаргу позивач наводить доводи, аналогічні викладеним у позові, та просить залишити касаційну скаргу без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 22.06.2023 касаційну скаргу Головного управління ДФС-Центральний офіс з обслуговування великих платників податків (процесуальний правонаступник Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків) задоволено частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.02.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2016 скасовано, справу №826/13481/15 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд Верховний суд зазначив, що колегія суддів прийшла до висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не встановивши фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний суд зазначив, що судами попередніх інстанцій встановлено, що Товариство є власником 563 автозаправочних станцій, 547 з яких здійснюють свою діяльність з роздрібного продажу нафтопродуктів на території України.

Між Товариством (покупець) та ТОВ ''Азонтес'' (продавець) укладено договори купівлі-продажу нафтопродуктів разом із додатковими угодами, а саме: №НП-101 від 30.09.2014, №НП-102 від 30.09.2014, №НП-103 від 30.09.2014, № НП-104 від 30.09.2014, №НП-105 від 30.09.2014, №НП-106 від 30.09.2014. За умовами вказаних правочинів продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити нафтопродукти.

На підтвердження виконання умов укладених правочинів до матеріалів справи долучено акти приймання-передачі нафтопродуктів від 31.10.2014, податкові накладні від 31.10.2014 № 9, № 10, № 11, №12, №13, №14, виписка з банківського рахунку про оплату поставлених нафтопродуктів за договорами.

Зберігання товару здійснювалось відповідно до договорів зберігання №1014-0108-01, укладених 01.08.2014 між позивачем та ПАТ ''Нафтохімік Прикарпаття'', додаткової угоди до нього, №1014-2910-01/1560 від 29.10.2014.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що кількість нафтопродуктів (13 432 тон), переданих за договорами купівлі-продажу, відповідає кількості нафтопродуктів, прийнятих ПАТ ''Нафтохімік Прикарпаття'' на зберігання.

Також позивачем надано копії первинних документів про транспортування від місця зберігання до місця реалізації - АЗС ПАТ «Укрнафта» (договір транспортного експедирування від 29.10.2014 № УЗВ-14-10-02, акт №11-1 транспортно-експедиційних послуг по договору № УЗВ-14-10-02 від 29.10.2014, звіт експедитора №1 за листопад 2014 року до акта № 11-1 від 30.11.2014 транспортно-експедиційних послуг по договору № УЗВ-14-10-02 від 29.10.2014, які також досліджувалися перевіряючими під час здійснення перевірки. Всього ПАТ ''Нафтохімік Прикарпаття'' для виконання взятих на себе зобов`язань згідно з договором № УЗВ-14-10-02 від 29.10.2014 залучено 13 (тринадцять) інших субпідрядних виконавців-перевізників, згідно Звіту експедитора № 1 за листопад 2014 року до акта № 11-1 від 30.11.2014.

Підтверджуючи факт транспортування нафтопродуктів від місця їх зберігання до місця продажу, позивач надав до суду копії товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів (в частині).

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що виконання договорів між позивачем та ТОВ ''Азонтес'' підтверджується податковими накладними, актами приймання-передачі нафтопродуктів, іншими первинними документами.

Таким чином, судами попередніх інстанцій встановлено, що придбане у ТОВ "Азонтес" пальне в кількості 13 432 тон 31.10.2014 прийнято на зберігання ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття", з резервуарів якого перевізниками протягом листопада 2014 року транспортувалось до місць продажу.

У той же час, поза увагою судів залишився акт від 30.11.2014 №08/11 (том 1, а.с. 154-155) відповідно якого на зберіганні ПАТ ''Нафтохімік Прикарпаття'' впродовж листопада 2014 року залишається 13 432 тони пального вказаної марки.

Крім того, з наданих позивачем документів не вбачається можливості встановити адресу зберігання пального, оскільки як місце зберігання визначено лише резервуари нафтобаз, що належать ПАТ ''Дніпронафтопродукт'', отже співставити місце зберігання та пункт навантаження за товарно-транспортними накладними не можливо.

Також, судами попередніх інстанцій не надано оцінку доводу податкового органу, щодо неможливості встановлення придбання палива контрагентом позивача - ТОВ ''Азонтес''.

Суд апеляційної інстанції вказані обставини не встановив, недоліки рішення суду першої інстанцій не виправив.

V. Норми права

Згідно вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 7.5.6 Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженою спільним наказом Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Міністерства палива та енергетики України, Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 року № 281/171/578/155, відпуск нафти і нафтопродуктів до мір повної місткості та нафтопродуктів, розфасованих до тари, оформлюється ТТН у чотирьох примірниках, з яких: перший - залишається у товарного оператора вантажовідправника і є первинним документом складського обліку з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства; другий - використовується водієм як перепустка під час виїзду з підприємства, а після виїзду - залишається в охорони підприємства з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства; третій та четвертий - засвідчені підписом представника вантажоодержувача та відміткою про час виїзду з підприємства - передаються перевізнику. При цьому третій примірник є супровідним документом вантажу і після його здавання передається вантажоодержувачу. Четвертий примірник передається експедитору (водію) і є підставою для обліку транспортної роботи. Бланки ТТН на підприємстві є документами суворої звітності.

Статтею 1 розділу 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно з ст. 14.1.181 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.

Відповідно до ст. 14.1.156 Податкового кодексу України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з ст. 198.3. Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до ст.198.6. Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 198.2 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до ст. 201.1 Податкового кодексу України, платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

VI. Оцінка суду

Відповідачем проведена документальна позапланова виїзна перевірка Публічного акціонерного товариства "Укрнафта", з питань дотримання вимог податкового законодавства правильності нарахування та своєчасності сплати до бюджету податку на додану вартість за жовтень 2014 року, податку на прибуток за 2014 рік по взаємовідносинам з ТОВ «Азонтес» (), за результатами якої складено акт № 642/28-10-41-29/00135390 від 17.06.2015 року.

Перевіркою встановлено порушення Публічним акціонерним товариством "Укрнафта", абз. «а» п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст.198 та п.201.1, ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за жовтень 2014 року на суму 43 332 304 грн.

На підставі вказаного акту перевірки акт № 642/28-10-41-29/00135390 від 17.06.2015 року відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення від 02.07.2015 року № за формою "Р" про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 43 332 304 грн. та штрафу 21 666 152 грн.

З дослідженого акту перевірки № 642/28-10-41-29/00135390 від 17.06.2015 року судом встановлено, що фактичною підставою для прийняття вищевказаного податкового повідомлення-рішення слугувало твердження відповідача про відсутність реального характеру господарських операцій між ПАТ «Укрнафта» та постачальником ТОВ «Антарес».

Суд вважає такі висновки обгрунтованими з огляду на таке.

Матеріалами справи встановлено, що позивач у перевіряємий період мав господарські відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю "Азонтес".

Публічним акціонерним товариством "Укрнафта" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Азонтес" (продавець) укладено договори купівлі продажу нафтопродуктів разом із додатковими угодами, а саме: №НП-101 від 30.09.2014 року, №НП-102 від 30.09.2014 року, №НП-103 від 30.09.2014 року, № НП-104 від 30.09.2014 року, №НП-105 від 30.09.2014 року, №НП-106 від 30.09.2014 року. За умовами вказаних правочинів продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити нафтопродукти.

На підтвердження реальності виконання умов укладених правочинів із Товариством з обмеженою відповідальністю "Азонтес" позивачем надано документи первинного та бухгалтерського обліку, акти приймання-передачі нафтопродуктів від 31.10.2014 року, податкові накладні від 31.10.2014 року № 9, № 10, № 11, №12, №13, № 14, виписку з банківського рахунку про оплату поставлених нафтопродуктів за договорами.

Зберігання товару здійснювалось відповідно до договорів зберігання №1014-0108-01, укладених 01.08.2014 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством "Нафтохімік Прикарпаття", додаткової угоди до нього, №1014-2910-01/1560 від 29.10.2014 року.

Суд критично ставиться до посилання позивача відносно того, що приймання-передача придбаних нафтопродуктів здійснювалась за адресами місць знаходження нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт» (п. 3.1. договорів купівлі- продажу») і на яких здійснювалась одночасно їх передача на зберігання за договором зберігання №1014-0108-01 від 01.08.2014 року, необхідності у фізичному (фактичному) переміщенні нафтопродуктів не було, оскільки вказане не може свідчити про реальність господарських операцій, навпаки вказана обставина стала підставою прийняття спірного рішення відповідачем.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що кількість нафтопродуктів (13 432, 000 тон), переданих за договорами купівлі-продажу від 30.09.14р. № НП-101, № НП-102, № НП-103, № НП-104, № НП-105, № НП-106, відповідає кількості нафтопродуктів, прийнятих ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» на зберігання. Якість придбаного товару (палива дизельного підвищеної якості (Євро) марки F виду II) та його походження по усіх договорах купівлі-продажу від 30.09.14р. № НП-101, № НП-102, № НП-103, № НП-104, № НП-105, № НП-106 підтверджувалась сертифікатом відповідності серії ВВ, зареєстрованим в Реєстрі системи УкрСЕПРО за № UA1.035.0070545-12 (а.с. 219).

Позивачем під час розгляду справи також надано копії первинних документів про транспортування від місця зберігання до місця реалізації - АЗС ПАТ «Укрнафта» (договір транспортного експедирування від 29.10.14р. № УЗВ-14-10-02, акт № 11-1 транспортно-експедиційних послуг по договору № УЗВ-14-10-02 від 29.10.2014р., звіт експедитора № 1 за листопад 2014 року до акта № 11-1 від 30.11.2014р. транспортно-експедиційних послуг по договору № УЗВ-14-10-02 від 29.10.2014р., які також досліджувалися перевіряючими під час здійснення перевірки. Всього ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» для виконання взятих на себе зобов`язань згідно з договором № УЗВ-14-10-02 від 29.10.2014р. залучено 13 (тринадцять) інших субпідрядних виконавців-перевізників, згідно Звіту експедитора № 1 за листопад 2014 року до акта № 11-1 від 30.11.2014 року.

Суд вважає за доцільне врахувати посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 17.09.2024 (справа № 816/1091/15-а), яка підлягає врахуванню при прийнятті рішення у цій справі. У справі, що розглядалася Верховним Судом надано оцінку взаємовідносинам між Товариством з обмеженою відповідальністю «СВАРОГ-УТН» та ТОВ «Азонтес» щодо придбання упродовж вересня - жовтня 2014 року нафтопродуктів. Верховним Судом звернено увагу на те, що з документів, які надані позивачем на підтвердження виконання договорів поставок між позивачем та ТОВ «Азонтес» (договори, додаткові угоди, листи ТОВ «Азонтес» та акти приймання передачі) не вбачається, на яких саме нафтобазах ПАТ «Дніпронафтопродукт" (адреса) зберігалися нафтопродукти, що належали ТОВ «Азонтес» та були передані позивачу. Щодо наданих позивачем копій товарно-транспортних накладних та актів здачі приймання виконаних робіт, то такі стосуються транспортування нафтопродуктів від Публічного акціонерного товариства «Дніпронафтопродукт» до АЗС позивача для роздрібного продажу, крім того, з наданих товарно - транспортних накладних неможливо встановити, що транспортувалися саме нафтопродукти придбані у ТОВ «Азонтес». Верховним Судом наголошено, що визначальним для вирішення справи щодо правомірності формування податкового кредиту позивачем за господарськими операціями з ТОВ «Азонтес» є дослідження та встановлення фактичного руху активів в процесі виконання укладених договорів безпосередньо з ТОВ «Азонтес», і таке дослідження має бути здійснено на підставі первинних документів, які мають бути належним чином оформлені та стосуватись саме господарських операцій за якими було сформовано спірні суми податкового кредиту.

За змістом ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також, ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII встановлено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Надаючи оцінку обставинам справи на які звернув увагу Верховний суд,скасовуючи рішення судів, слід зазначити таке.

Судом установлено, що ПАТ «Укрнафта» є власником 563 автозаправочних станцій, 547 з яких здійснюють свою діяльність з роздрібного продажу нафтопродуктів на території України.Позивач у перевіряємий період мав господарські відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю «Азонтес».

Між Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Азонтес» (продавець) укладено договори купівлі-продажу нафтопродуктів разом із додатковими угодами, а саме: №НП-101 від 30.09.2014 року, №НП-102 від 30.09.2014 року, №НП-103 від 30.09.2014 року, № НП-104 від 30.09.2014 року, №НП-105 від 30.09.2014 року, №НП-106 від 30.09.2014 року. За умовами вказаних правочинів продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити нафтопродукти.

На підтвердження реальності виконання умов укладених правочинів із Товариством з обмеженою відповідальністю «Азонтес» позивачем надано: акти приймання-передачі нафтопродуктів від 31.10.2014 року, податковими накладними від 31.10.2014 року № 9, № 10, № 11, №12, №13, № 14, виписку з банківського рахунку про оплату поставлених нафтопродуктів за договорами (а.с. 93-138, Т. 1).

Зберігання товару здійснювалось відповідно до договорів зберігання № 1014-0108-01, укладених 01.08.2014 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Нафтохімік Прикарпаття», додаткової угоди до нього, №1014-2910-01/1560 від 29.10.2014 року.

Кількість нафтопродуктів (13432,00 тон), переданих за договорами купівлі-продажу від 30.09.2014 року № НП-101, № НП-102, № НП-103, № НП-104, № НП-105, № НП-106, відповідає кількості нафтопродуктів, прийнятих ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» на зберігання. Якість придбаного товару (палива дизельного підвищеної якості (Євро) марки F виду II) та його походження по усіх договорах купівлі-продажу від 30.09.14р. № НП-101, № НП-102, № НП-103, № НП-104, № НП-105, № НП-106 підтверджувалась сертифікатом відповідності серії ВВ, зареєстрованим в Реєстрі системи УкрСЕПРО за № UA1.035.0070545-12 (а.с. 219).

Позивачем надано копії первинних документів про транспортування від місця зберігання до місця реалізації - АЗС ПАТ «Укрнафта» (договір транспортного експедирування від 29.10.2014 року № УЗВ-14-10-02, акт № 11-1 транспортно-експедиційних послуг по договору № УЗВ-14-10-02 від 29.10.2014 року, звіт експедитора № 1 за листопад 2014 року до акта № 11-1 від 30.11.2014 року транспортно-експедиційних послуг по договору № УЗВ-14-10-02 від 29.10.2014 року, які також досліджувалися перевіряючими під час здійснення перевірки. Всього ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» для виконання взятих на себе зобов`язань згідно з договором № УЗВ-14-10-02 від 29.10.2014 року залучено 13 (тринадцять) інших субпідрядних виконавців-перевізників, згідно Звіту експедитора № 1 за листопад 2014 року до акта № 11-1 від 30.11.2014 року.

Підтверджуючи факт транспортування нафтопродуктів від місця їх зберігання до місця продажу, позивач надав до суду копії товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів (в частині).

Досліджуючи реальність виконання договорів між позивачем та ТОВ ''Азонтес'' суд зазначає таке.

Судом встановлено, що придбане у ТОВ "Азонтес" пальне в кількості 13 432 тон 31.10.2014 прийнято на зберігання ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття", з резервуарів якого перевізниками протягом листопада 2014 року транспортувалось до місць продажу.

Разом із тим згідно акту приймання-передачі нафтопродуктів зі зберігання від 30.11.2014 №08/11 (том 1, а.с. 154-155) вбачається, що на зберіганні ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" впродовж листопада 2014 року залишається 13 432 тони пального вказаної марки.

Суд наголошує, що зазначений акт не містить адрес нафтобаз ПАТ "Дніпронафтопродукт" із зазначенням ідентифікаційних ознак конкретних резервуарів із зазначенням кількості нафтопродуктів які у них наявні, що були прибані Товариством з обмеженою відповідальністю «Азонтес», розміщені на зберіганні у ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" та відвантажені Публічному акціонерному товариству «Укрнафта».

Зазначене не дає можливості суду співставити місце зберігання придбаних нафтопродуктів та пункту навантаження за товарно-транспортними накладними.

Судом не встановлено, а позивачем під час розгляду справи в судовому засіданні не надано доказів купівлі Товариством з обмеженою відповідальністю «Азонтес», розміщення на зберігання ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" та відвантаження(прийняття зі зберігання) Публічному акціонерному товариству «Укрнафта» кількості нафтопродуктів (13432,00 тон), переданих за договорами купівлі-продажу від 30.09.2014 року № НП-101, № НП-102, № НП-103, № НП-104, № НП-105, № НП-106.

За наведених обставин позивачем не підтверджено рух пального за актами приймання-передачі придбаних нафтопродуктів, а відтак не підтверджено і реальність господарських операцій. Позивачем у спростування вказаної обставини жодних доказів суду не надано.

За встановлених обставин суд вважає обгрунтованими доводи податкового органу, щодо неможливості встановлення факту придбання палива контрагентом публічного акціонерного товариства «Укрнафта» - Товариством з обмеженою відповідальністю «Азонтес» (продавець) на підставі договорів купівлі-продажу нафтопродуктів, оскільки на зберіганні ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" впродовж листопада 2014 року залишалося 13 432 тони пального, які згідно акту приймання-передачі нафтопродуктів зі зберігання від 30.11.2014 №08/11 позивач ніби-то прийняв зі зберігання протягом листопада 2014 року

Відповідно до пункту 7.5.6 Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженою спільним наказом Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Міністерства палива та енергетики України, Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 року № 281/171/578/155, відпуск нафти і нафтопродуктів до мір повної місткості та нафтопродуктів, розфасованих до тари, оформлюється ТТН у чотирьох примірниках, з яких: перший - залишається у товарного оператора вантажовідправника і є первинним документом складського обліку з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства; другий - використовується водієм як перепустка під час виїзду з підприємства, а після виїзду - залишається в охорони підприємства з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства; третій та четвертий - засвідчені підписом представника вантажоодержувача та відміткою про час виїзду з підприємства - передаються перевізнику. При цьому третій примірник є супровідним документом вантажу і після його здавання передається вантажоодержувачу. Четвертий примірник передається експедитору (водію) і є підставою для обліку транспортної роботи. Бланки ТТН на підприємстві є документами суворої звітності.

Підтверджуючи факт транспортування нафтопродуктів від місця їх зберігання до місця продажу, позивач надав до суду копії товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів ( в частині) (а.с. 210-218).

Також позивачем надано первинні бухгалтерські та податкові документи.

Разом із тим, суд вважає, що позивачем не доведено факту реальності господарських операцій враховуючи, що згідно акту приймання-передачі нафтопродуктів зі зберігання від 30.11.2014 №08/11 зі зберігання ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" впродовж листопада 2014 року позивач прийняв 13 432 тони пального вказаної марки та із зазначеного акту не можливо встановити місце зберігання пального, оскільки як місце зберігання визначено лише резервуари нафтобаз, що належать ПАТ "Дніпронафтопродукт", що не дає можливості суду співставити місце зберігання та пункт навантаження за товарно-транспортними накладними.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не підтверджено факт купівлі-продажу, а також факт транспортування нафтопродуктів від місця їх зберігання до місця продажу, що свідчить про непідтвердження позивачем факту реальності господарських операцій.

Згідно з ст. 14.1.181 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.

Відповідно до ст. 14.1.156 Податкового кодексу України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з ст. 198.3. Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до ст.198.6. Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Суд зазначає, що в даному випадку виконання договорів між позивачем та ТОВ «Азонтес» не підтверджується первинними документами.

Відповідно до ст. 198.2 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до ст. 201.1 Податкового кодексу України, платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

З огляду на наведене суд вважає, що позивач не мав права на заниження грошового зобов`язання з податку на додану вартість що свідчить про те, що податкове повідомлення-рішення від 02.07.2015 року № за формою "Р" про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 43332304,00 грн. та штрафу розмірі 21666152,00 грн. є правомірним та скасуванню не підлягає.

VIІ. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав суду докази на підтвердження правомірності своїх дій.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

VIІI. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Оскільки у задоволенні позовних вимог належить відмовити, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення- 07 квітня 2025 р.