Справа № 640/27198/20
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

07 квітня 2025 рокуСправа № 640/27198/20

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі клопотання Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про залишення позову без розгляду у справі №640/27198/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 , до відповідача-2: Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа №640/27198/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 , до відповідача-2: Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні.

04 квітня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано клопотання, яке надійшло від відповідача-2 в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач просить залишити позов без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду. Зазначає, що позивача виключено зі списків особового складу 21.08.2017, звертає увагу суду, що позивач звернувся до суду І інстанції щодо зобов`язання відповідача 1 нарахувати та виплати грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби лише 11.12.2019 (Протокол авторозподілу судової справи № 640/24606/19 долучено відповідачем 2 до відзиву), штучно збільшивши період для нарахування подальших, бажаних компенсаційних виплат за рішенням суду, не дотримався та порушив процесуальний строк звернення до адміністративного суду. Позивач з позовною заявою про стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.12.2019 по 09.10.2020 (дата виплати на його користь грошової компенсації на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 640/24606/19) звернувся до суду І інстанції лише 30.06.2020 року. За таких обставин, за результатами розгляду клопотання відповідача суд першої інстанції має дійти вірного (законного) висновку про залишення без розгляду позовної заяви позивача у зв`язку з пропуском строку звернення до суду

Вирішуючи вказане клопотання по суті, суд зазначає наступне.

За ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено у ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України та складає місяць.

Такий правовий висновок сформовано Судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.02.2021 року у справі № 240/532/20 та дотепер застосовується Верховним Судом (постанови від 31.10.2023 року у справі №240/15141/22, від 28.09.2023 року у справі №420/5436/22).

Цей місяць обчислюється від дати проведення остаточного розрахунку при звільненні.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.01.2025 року у справі №320/26833/23.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначив Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні, аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, Конституційний Суд України визначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 року у справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Позивача дійсно звільнено наказом від 25.07.2018 року №501, а виключено зі списків особового складу частини з 21.08.2017 року наказом від 21.08.2017 року №188. Тобто, 21.08.2017 року є датою, коли з позивачем мав бути проведений остаточний розрахунок при звільненні.

Згідно викладу позовної заяви остаточний розрахунок з позивачем здійснено 09.10.2020 року. Ця обставина підтверджується довідкою банку від 28.10.2020 року №167-219 та самим відповідачем-2.

Згідно викладу відзиву відповідача-2 затримка виплати зумовлена її спірним характером, однак в підсумку виплата здійснена відповідачем-1 на виконання рішення суду у справі №640/24606/19 після набрання рішенням суду законної сили 01.10.2020 року.

Отже, звільнення мало місця 21.08.2017 року, однак остаточний розрахунок проведено 09.10.2020 року після судового оскарження. При цьому позов вже у даній справі подано 30.10.2020 року засобами поштового зв`язку. Тобто, позивач звернувся до суду менш ніж через місяць після здійснення йому затриманої виплати. Як наслідок, позивачем дотримано строк звернення до суду.

У своєму клопотанні відповідач зазначав, що позивач «звернувся на адресу адміністративного суду з позовними вимогами до відповідача щодо не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби лише 30.10.2020».

Суд констатує, що позивач 30.10.2020 року звернувся до суду з цим позовом не щодо невиплати компенсації відпустки, а щодо затримки розрахунку при звільненні, в той час як компенсація відпустку була лише складовою такого належного розрахунку. Відповідний позов щодо затримки розрахунку при звільненні не може бути поданий до дати розрахунку, оскільки період затримки буде «незакритим» - необхідно мати не лише дату, коли розрахунок мав бути проведений (дата звільнення), а й дату, коли розрахунок фактично був проведений (дата перерахування коштів). Остання дата залежала виключно від волі відповідача-1: заперечення права позивача на відповідну компенсацію здійснювалося саме відповідачем-1, чим і було зумовлено затримку розрахунку, при цьому рішенням суду встановлено протиправність таких заперечень. Як наслідок, період затримки є результатом поведінки відповідача-1, а не позивача, оскільки від відповідача-1 залежала дата перерахування позивачу коштів, на які він має право, що було підтверджено рішенням суду.

Отже, відповідач-2 вірно зазначав, що йдеться про місячний строк звернення до суду згідно ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, однак відповідачем-2 не враховано, що строк обчислюється відносно обізнаності особи про порушення її прав (особа дізналась або повинна була дізнатись про це). Цей позов подано щодо затримки розрахунку при звільненні, яка припинилась лише в жовтні 2020 року, в цьому ж місяці і було подано позов, тобто позивачем дотримано строк звернення до суду.

Відповідач-2 посилався на затримку позивача із зверненням до суду з первісним позовом (у справі №640/24606/19), однак питання дотримання такого строку звернення не є та не може бути предметом судової оцінки в даній справі. Наявний спір існує не щодо компенсації відпустки, а щодо затримки розрахунку при звільненні.

Твердження відповідача-2 про те, що позивач таким чином штучно збільшив період для нарахування компенсаційних витрат, судом відхиляються з вищевказаних підстав обставини дотримання строку звернення до суду у справі №640/24606/19 могли бути враховані лише в такій справі, факт розгляду позову по суті свідчить про відсутність пропуску строку звернення до суду. При цьому як вже зазначав суд, порушення прав позивача, яке підтверджено рішенням суду у справі №640/24606/19, здійснено поведінкою відповідача-1 і залежало від нього самого.

Відповідно, помилковим є висновок відповідача-2 про те, що в даній справі наявні правові підстави для залишення позову без розгляду, адже позивач звернувся до суду з дотриманням місячного строку звернення до суду, тобто протягом місяця від дня, коли остаточний розрахунок все ж було проведено. Здійснення такого розрахунку не в день звільнення, а з затримкою та лише після судового оскарження, залежало від відповідача-1, який мав загальний обов`язок діяти згідно вимог законодавства, який встановлений ст. 19 Конституції України. Відповідно, поведінка позивача щодо захисту його прав не впливає на обов`язковість дотримання суб`єктом владних повноважень імперативних вимог законодавства, оскільки відповідні обов`язки мають об`єктивний характер.

Таким чином, клопотання про залишення позову без розгляду є необґрунтованими та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 122, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про залишення позову без розгляду у справі №640/27198/20 відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та не може бути оскаржена.

Суддя Н.В. Боженко