Справа № 640/21306/21
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2025 року Київ справа №640/21306/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Горобцової Я.В. розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справу за позовом ОСОБА_1 до Вищого антикорупційного суду про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 з позовом до Вищого антикорупційного суду з вимогами:

- визнати протиправними дії Вищого антикорупційного суду щодо нарахування та виплати судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (включно) (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік;

- стягнути з Вищого антикорупційного суду на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 365 687,77 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 18 квітня 2020 року і до 27 серпня 2020 року вона отримувала суддівську винагороду з обмеженнями, запровадженими на період карантину ?Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» №553-IX від 13 квітня 2020 року.

За доводами позивача її право на суддівську винагороду, складовою якого є, зокрема, і певний розмір винагороди, гарантовано Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів», до яких будь-які зміни в частині обмеження розміру суддівської винагороди на період карантину у зв`язку з розповсюдженням коронавірусу SARS-CoV-2 не вносилися.

З урахуванням викладеного позивач вважає, що у відповідача не було підстав для обмеження розміру її суддівської винагороди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.08.2021 відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.02.2024 адміністративну справу прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників за наявними матеріалами справи.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, де проти позову заперечив, посилаючись на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу SARS-CoV-2 з 12 березня 2020 року встановлено карантин.

13 квітня 2020 року прийнято Закон України №553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік», який набрав чинності 18 квітня 2020 року, та яким встановлено, що на період карантину суддівська винагорода не може перевищувати десяти розмірів мінімальних заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, тобто 47 230,00 грн на місяць. З урахуваннями викладеного відповідач вважає, що з 18 квітня 2020 року у нього не було правових підстав для не застосування обмежень, що передбачені Законом України від 13 квітня 2020 року №553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік».

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Указом Президента України від 11 квітня 2019 року №129/2019 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду.

Наказом в. о. голови Вищого антикорупційного суду від 23.04.2019 №23/к ОСОБА_1 зараховано до штату Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду та вирішено вважати такою, що приступила до виконання обов`язків судді 23 квітня 2019 року з посадовим окладом згідно з штатним розписом.

18 квітня набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-IX (далі - Закон №553-IX), пунктом 10 якого Закон України «Про Державний бюджет на 2020 рік» доповнено статтею 29, що установлювала, що у квітні 2020 року та на період до завершення карантину, запровадженого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Наказом Вищого антикорупційного суду від 27 квітня 2020 року №425/к «Щодо порядку застосування обмежень максимального розміру суддівської винагороди, передбаченої Законом №553-ІХ» управлінню планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності наказано з 18 квітня 2020 року та на період до завершення місяця, у якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, здійснювати розрахунок суддівської винагороди на загальних підставах, а обмеження максимального її розміру, передбачені Законом №553-ІХ, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, установленої на 01 січня 2020 року, застосувати до загальної суми розрахованої суддівської винагороди. При цьому в зазначеному максимальному розмірі не враховувати суми допомоги з тимчасової непрацездатності, допомоги на оздоровлення та оплату щорічної відпустки. За час перебування судді у щорічній відпустці протягом 2020 року йому здійснюється виплата суддівської винагороди у повному обсязі та без будь-яких обмежень, передбачених Законом №553-ІХ.

Як убачається з довідки Вищого антикорупційного суду від 12.07.2021 №269 про розмір суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 27.08.2020, у квітні 2020 року розмір обмеження суддівської винагороди позивача становив 45 565, 01 грн, у травні 2020 року - 136 695,00 грн, у червні 2020 року - 44 949, 75 грн, у липні 2020 року - 124 808,48 грн, у серпні 2020 року - 13 669, 53 грн. Загальний розмір обмеження за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року склав 365 687, 77 грн.

Наказом Вищого антикорупційного суду від 07.09.2020 №940/к визнано таким, що втратив чинність наказ Вищого антикорупційного суду від 27.04.2020 №425/к. Вирішено здійснювати з 28.08.2020 нарахування суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Позивач вважаючи, що розмір суддівської винагороди було обмежено протиправно, звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

У статті 130 Конституції України закріплено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Законом, що визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні є Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII).

За приписами статті 4 Закону №1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною третьою статті 135 Закону №1402-VIII передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до частини четвертої статті 135 Закону №1402-VIII до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Згідно з частиною п`ятою статті 135 Закону №1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Відповідно до частини шостої статті 135 Закону №1402-VIII суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Частиною сьомою статті 135 Закону №1402-VIII передбачено, що суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Відповідно до частини восьмої статті 135 Закону №1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» №553-IX від 13 квітня 2020 року (далі - Закон №553-IX), пунктом 10 розділу І якого Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX (далі - Закон № 294-IX) доповнено статтею 29 такого змісту (у редакції, яка діяла до ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 28 серпня 2020 року №10-р/2020): «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша). Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга). Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті) (частина третя)».

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020??визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону №294-IX зі змінами та абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону №553-IX (пункт 1 резолютивної частини Рішення).

Положення Закону №294-IX зі змінами та Закону №553-IX визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення).

Зі змісту викладених положень чинного законодавства випливає, що суддівська винагорода судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду складається з посадового окладу, розмір якого становить 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 01 січня календарного року, що збільшується на коефіцієнт 1,25, та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Водночас Законом №553-IX до Закону № 294-IX унесено зміни, відповідно до яких розмір суддівської винагороди не може перевищувати 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.

Питання правомірності виплати суддівської винагороди із застосуванням обмеження, установленого статтею 29 Закону №294-IX у редакції Закону №553-IX, вже було предметом оцінки Верховного Суду, який у цій категорії справ сформулював сталу судову практику.

Вперше висновки щодо окресленого питання були викладені в постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20.

У справі № 340/1916/20 Верховний Суд зазначив, що розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України (пункт 54). Зміни до цього Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, про який мовиться у позовній заяві (з квітня по травень 2020 року), не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати не було (пункт 55). ??

Отже, для правовідносин у сфері організації судової влади щодо забезпечення суддівської винагороди Закон №1402-VIII є спеціальним, а тому його норми мають пріоритет над іншими нормативно-правовими актами.

Закон про Державний бюджет України не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми.? Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.??

Таким чином, з набранням 18 квітня 2020 року чинності Законом № 553-IX, яким Закон №294-IX доповнено статтею 29, не змінилося правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у спірних правовідносинах були відсутні передбачені Конституцією України чи Законом №1402-VIII підстави для обмеження розміру суддівської винагороди.

Аналогічні висновки були викладені у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2023 року у справі № 640/16326/20 у подібних правовідносинах.

Як і у цій справі, позивачем у справі №640/16326/20 був суддя Вищого антикорупційного суду України, а предметом справи - невиплачена суддівська винагорода у зв`язку із застосуванням обмеження, передбаченого статтею 29 Закону №294-IX з урахуванням змін, унесених Законом № 553-IX.

У справі №640/16326/20 Верховний Суд зазначив, що висловлена у справі №340/1916/20 правова позиція, незважаючи на відмінність періодів, за які стягується суддівська винагорода, та відмінність суб`єктного складу, підлягає застосуванню до спорів між суддями Вищого антикорупційного суду та Вищим антикорупційним судом щодо виплати суддівської винагороди з обмеженням 10 мінімальних заробітних плат (пункт 55).

У пунктах 50-52 вказаної постанови Верховний Суд зазначив, що Закон №553-ІХ не може встановлювати розмір винагороди судді, оскільки ним зміни до Закону №1402-VIII стосовно розміру суддівської винагороди не вносилися, який, між тим, є єдиним нормативно-правовим актом, що визначає розмір суддівської винагороди.

Враховуючи те, що відповідно до статті 8 Конституція України має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди є беззаперечним способом подолання будь-яких колізій у правовому регулюванні правовідносин щодо її нарахування та виплати на користь спеціального закону про судоустрій, яким є Закон №1402-VIII, норми якого жодних обмежень щодо виплати суддівської винагороди у спірний період не містять.

Крім того, норми Конституції України є нормами прямої дії, які мають бути застосовані судом при вирішенні спору, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно- правовий акт їм суперечить.

У вказаній справі Верховний Суд також вказав на помилковість доводів Вищого антикорупційного суду про те, що виплата суддівської винагороди з відповідними обмеженнями у спірний період є правомірною, оскільки норми Закону №553-ІХ на час виникнення спірних правовідносин були чинними та втратили чинність лише 28 серпня 2020 на підставі Рішення Конституційного Суду від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 у справі №1-14/2020 (230/20), положення якого не мають ретроспективної дії.

Як зазначив Верховний Суд, питання ретроспективної дії вказаного Рішення Конституційного Суду України є не релевантним, оскільки набрання чинності Законом №553-ІХ та визнання в подальшому Конституційним Судом України його норм неконституційними не змінило правового регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди.

Такі самі висновки в подібних правовідносинах були також викладені у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2022 року у справі №640/23567/20.

Беручи до уваги викладені правові позиції, суд погоджується з доводами позивача про те, що відповідач не мав правових підстав для обмеження її суддівської винагороди в квітні-серпні 2020 року десятьма мінімальними заробітними платами.

Таким чином відповідач протиправно не доплатив позивачу 365 687, 77 грн суддівської винагороди.

Визначаючись щодо обраного позивачем способу захисту порушених прав, суд виходить з такого.

У позові позивач просить визнати протиправними дії Вищого антикорупційного суду України щодо нарахування та виплати суддівської винагороди з обмеженнями на підставі Закону №294-IX та стягнути з Вищого антикорупційного суду невиплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 365 687, 77 грн.

У вже згаданій постанові Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі №340/1916/20 зазначено, що правильне вирішення справи, предметом якої є невиплачена за період з квітня по серпень 2020 року суддівська винагорода у зв`язку із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону №294-IX, залежить від правильного визначення розпорядників бюджетних коштів, від яких залежить фінансування того чи іншого суду (зокрема встановлення статусу ДСА), а також від встановлення ким із розпорядників фактично прийнято рішення про виплату суддівської винагороди з відповідними обмеженнями.

Розвиваючи цей підхід, Верховний Суд у постановах від 04 жовтня 2022 року у справі №640/23567/20, від 16 лютого 2023 року у справі №640/16326/20 зазначив, що належним способом захисту права особи є такий спосіб, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень та сприяє вичерпному поновленню порушеного права особи, а тому у спірних правовідносинах таким способом захисту прав позивача є саме стягнення з ВАКС суми недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року.

При цьому Верховний Суд зазначив, що з урахуванням приписів статті 5 КАС України захистити права позивача без встановлення протиправності дії/бездіяльності відповідача, якими таке право було порушено, неможливо, а відтак у подібних правовідносинах судам належить визнавати протиправними дії Вищого антикорупційного суду щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмежень її розміру, встановлених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та стягнення з Вищого антикорупційного суду суми недоотриманої суддівської винагороди за вказаний період.

Обґрунтовуючи саме такий спосіб захисту порушених прав, Верховний Суд у вказаних постановах виходив з того, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський Суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством. Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» у теорії права та на практиці.

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника. Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства.

Так, частиною першою статті 25 Бюджетного кодексу України визначено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05червня 2012 року №4901-VI передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників (далі - Порядок №845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами).

Відповідно до підпункту 2 пункту 35 Порядку №845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Пунктом 38 Порядку №845 встановлено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Відповідно до пункту 25 Порядку №845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Отже, враховуючи приписи частини першої статті 3 Закону №4901-VI, списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів.

Відповідно до пункту 1-1 частини третьої статті 148 Закону №1402-VIII вищий спеціалізований суд здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення його діяльності.

Положеннями статті 2 Закону №294-IX затверджено бюджетні призначення головним розпорядникам коштів Державного бюджету України на 2020 рік у розрізі відповідальних виконавців за бюджетними програмами, розподіл видатків на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя згідно з додатками № 3, № 4 і № 7 до цього Закону.

Так, у додатку № 4 до Закону №294-IX визначено видатки на забезпечення діяльності ВАКС за кодами програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0850000 «Вищий антикорупційний суд», 0851000 «Апарат Вищого антикорупційного суду», 0851010 «Здійснення правосуддя Вищим антикорупційним судом», 0851020 «Здійснення правосуддя Апеляційною палатою Вищого антикорупційного суду».

З урахуванням викладених критеріїв ефективного засобу юридичного захисту сформованих у постановах від 04 жовтня 2022 року у справі № 640/23567/20, від 16 лютого 2023 року у справі №640/16326/20, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах є визнання протиправними дій Вищого антикорупційного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмежень її розміру, встановлених статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" зі змінами та доповненнями, унесеними Законом України №553-ІХ та стягнення з Вищого антикорупційного суду на користь ОСОБА_1 недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 365 687, 77 грн.

Суд також зазначає, що вказаний спосіб захисту порушеного права не відповідає змісту спірних правовідносин, характеру порушеного права і не забезпечить досягнення мети адміністративного судочинства - ефективного захисту порушених прав.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

На виконання цих вимог відповідач доводів позивача не спростував і не довів правомірності своїх рішень і дій, які призвели до обмеження суддівської винагороди позивача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що доводи позивача є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Позивач з огляду на предмет спору звільнений від сплати судового збору.

Докази понесення нею інших судових витрат у матеріалах справи відсутні. Під час розгляду справи сторона позивача не робила заяв відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України.

З урахуванням викладеного судові витрати, які б підлягали розподілу, відсутні.

Керуючись статтями ?243-246,?250,?255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Вищого антикорупційного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмежень її розміру, встановлених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України №553-ІХ.

Стягнути з Вищого антикорупційного суду (; адреса: 01601, проспект Берестейський (Перемоги), 41, м. Київ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) недоотриману суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 365 687, 77 грн (триста шістдесят п`ять тисяч шістсот вісімдесят сім грн 77 коп.) з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.