Справа № 140/8133/24
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/8133/24 пров. № А/857/27049/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

судді-доповідача: Судової-Хомюк Н.М.,

суддів: Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року у справі № 140/8133/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

суддя у І інстанції Лозовський О.А.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Наумчук Іван Петрович (далі також адвокат Наумчук І.П., представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся у Волинський окружний адміністративний суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність щодо не надання відповіді на адвокатські запити від 11.07.2024 та зобов`язати надати на них повні та вичерпні відповіді;

- зобов`язати направити ОСОБА_1 на контрольну військово-лікарську комісію при ІНФОРМАЦІЯ_3 для визначення ступеню його придатності до військової служби.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 повісткою №837 був оповіщений щодо необхідності з`явитись о 09:00 год 15.06.2024 за адресою: АДРЕСА_1 для уточнення облікових даних та проходження медичної комісії. Після проходження медичного огляду при ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 всупереч ряду діагнозів, які унеможливлюють проходження ним військової служби, визнано придатним на підставі графи ІІ Розкладу хвороб.

Представник позивача зазначає, що ним 11.07.2024 було скеровано адвокатські запити до ІНФОРМАЦІЯ_5 з метою отримання наступної інформації, а саме: чи видавалось мобілізаційне розпорядження та наказ начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 про мобілізацію ОСОБА_1 ; чи було внесено у Журнал відвідувань ІНФОРМАЦІЯ_5 відомості стосовно прибуття ОСОБА_1 ; належним чином завіреної копії бойової повістки, яка була вручена ОСОБА_1 29 червня 2024 року; належним чином завіреної копії довідки ВЛК, а також картки обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Окрім того, пункт 72 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період передбачає, що у разі незгоди громадянина з рішенням ВЛК при районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки на підставі його заяви громадянин направляється для проходження військово-лікарської комісії при обласному ( ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Крім того, 11.07.2024 ним в інтересах ОСОБА_1 було скеровано заяву до ІНФОРМАЦІЯ_5 з метою направлення його для проходження військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_3 . Однак, ІНФОРМАЦІЯ_2 станом на 01.08.2024 не надав жодних відповідей ні на адвокатські запити від 11.07.2024 ні на заяву, що унеможливлює оскарження належним чином довідки ВЛК про ступінь придатності ОСОБА_1 .

Також зазначає, що в бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_5 вбачається порушення право позивача на отримання інформації, оскільки відповідач незаконно, необґрунтовано та протиправно затягує розгляд адвокатських запитів, заяв та не надає відповіді на них, чим порушує права та законні інтереси позивача.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив представник позивача, який вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Апеляційну скаргу мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 протиправно не надав жодних відповідей ні на адвокатські запити від 11.07.2024 ні на заяву, що унеможливлює оскарження належним чином довідки ВЛК про ступінь придатності ОСОБА_1 .

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що 16.07.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_5 з адвокатськими запитами звернувся ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_1 з метою отримання інформації щодо призову по мобілізації вказаного громадянина (вх.№16111 від 16.07.2024). Дані звернення були розглянуті керівництвом ІНФОРМАЦІЯ_5 , за результатами розгляду яких, заявнику ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку «Укрпошта», було надано відповідь (вих.№7856 від 09.08.2024). У відповіді було повідомлено про результати проходження ВЛК громадянином ОСОБА_3 та про подальший призов на військову службу по мобілізації вказаного військовозобов`язаного. До відповіді було додано запитувані додатки: довідка ВЛК, картка медичного огляду, витяг з наказу.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року залишити без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень статті 311 КАС України.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що за результатом проходження ВЛК, позивача ОСОБА_1 визнано придатним до військової служби на підставі статей 23 «в», 36 «в», 39 «в», 55 «в», 68 «в» графи ІІ Розкладу хвороб, що підтверджується довідкою позаштатної постійно діючої військово-лікарської комісії №47/5 від 29.06.2024.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 25.07.2024 №1884/43/554 ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 10.07.2024 (а. с. 9 зворот).

11.07.2024 представником ОСОБА_1 - адвокатом Наумчуком І.В. до ІНФОРМАЦІЯ_5 направлені адвокатські запити з метою отримання наступної інформації, а саме: чи видавалось мобілізаційне розпорядження та наказ начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 про мобілізацію ОСОБА_1 ; чи було внесено у Журнал відвідувань ІНФОРМАЦІЯ_5 відомості стосовно прибуття ОСОБА_1 ; належним чином завіреної копії бойової повістки, яка була вручена ОСОБА_1 29.06.2024; належним чином завіреної копії довідки ВЛК, а також картки обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (а. с. 7).

Крім того, 11.07.2024 Наумчуком І.В. в інтересах ОСОБА_1 було скеровано заяву до ІНФОРМАЦІЯ_5 з метою направлення його для проходження військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_3 . (а. с. 8)

Відповідь на вказані запити у матеріалах справи відсутні.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не надання відповіді на адвокатські запити адвоката Наумчука І.В. від 11.07.2024 та щодо не розгляду заяви від 11.07.2024 про направлення позивача для проходження ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_9 , адвокат Наумчук І.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Законами України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації».

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до преамбули Закону України «Про доступ до публічної інформації» цей Закон визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Згідно ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 3 цього Закону визначені гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, відповідно до якої право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Згідно зі ст.4 зазначеного Закону доступ до публічної інформації здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання та поширення інформації, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 вказаного Закону доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 19 цього Закону передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно ч.1 ст.20 зазначеного Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно роз`яснень, наведених у довідці ВАС України від 01.06.2013р. про вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», за визначенням «публічна інформація» можна виокремити такі ознаки публічної інформації:

1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством;

2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;

4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків;

5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Пунктами 1, 2 п.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Статтею 2 цього Закону закріплено, що адвокатура України - недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом. Адвокатуру України складають всі адвокати України, які мають право здійснювати адвокатську діяльність. З метою забезпечення належного здійснення адвокатської діяльності, дотримання гарантій адвокатської діяльності, захисту професійних прав адвокатів, забезпечення високого професійного рівня адвокатів та вирішення питань дисциплінарної відповідальності адвокатів в Україні діє адвокатське самоврядування.

Приписами ст.20 вказаного Закону визначені професійні права адвоката, згідно з якими під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).

Згідно з ч.1 ст.24 цього Закону адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту.

До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.

Абзацом 1 ч.2 вказаної статті передбачено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.

Частиною 3 ст.24 наведеного Закону встановлено, що відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.

Згідно фактичних обставин справи адвокат Наумчук І.В., діючи на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_1 , скерував до ІНФОРМАЦІЯ_5 адвокатські запити від 11 липня 2024 року.

Адвокатські запити направлені з метою отримання наступної інформації, а саме: чи видавалось мобілізаційне розпорядження та наказ начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 про мобілізацію ОСОБА_1 ; чи було внесено у Журнал відвідувань ІНФОРМАЦІЯ_5 відомості стосовно прибуття ОСОБА_1 ; належним чином завіреної копії бойової повістки, яка була вручена ОСОБА_1 29.06.2024; належним чином завіреної копії довідки ВЛК, а також картки обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8

До вказаних адвокатських запитів долучено копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та копії ордеру на надання правничої (правової) допомоги.

Зазначені адвокатські запити були належним чином скеровані та отримані відповідачем, що останнім не заперечується.

Таким чином, адвокатські запити відповідали вимогам ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та мали бути розглянутими відповідачем у встановленому законом порядку.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо направлення/вручення позивачу (його представнику) відповіді на адвокатські запити від 11 липня 2024 року.

Колегія суддів звертає увагу, що 16 вересня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_2 на адресу Волинського окружного адміністративного суду скерував відзив, до якого долучив копію відповіді на адвокатські запити від 09.09.2024, без доказів, що така відповідь надсилалась на адресу представника позивача.

Із урахуванням наведеного, права позивача в розглядуваному випадку порушені ІНФОРМАЦІЯ_10 в частині ненадання інформації на адвокатський запит у встановлений законом строк.

Право на доступ особи до публічної інформації включає в себе не тільки право на отримання відповідної інформації, а і право на своєчасність її отримання. У частині реалізації права особи на отримання інформації суб`єкт владних повноважень має можливість виправити допущене порушення шляхом надання запитуваної інформації.

Стосовно висновків суду першої інстанції колегія суддів враховує, що подання адвокатом адвокатського запиту є професійним правом адвоката, зв`язку із наданням правової допомоги на підставі договору про надання правової допомоги. Адвокат вправі направити адвокатський запит не для задоволення особистих інтересів, а лише в межах виконання договору з клієнтом з метою надання останньому правової допомоги.

Законодавець визначив суб`єктів виконання відповіді на запит адвоката - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань. Процесуальний статус таких суб`єктів, їх взаємовідносини з клієнтом, в інтересах якого направляється адвокатський запит, інші обставини відповідних правовідносин для виконання обов`язку надання відповіді на адвокатський запит значення не мають.

Виходячи з того, що держава, визначаючи абсолютно захищені законом гарантії адвокатської діяльності, встановила заборони на ненадання відповіді на запит адвоката, на створення перешкод у здійсненні адвокатської діяльності та втручання в правову позицію адвоката, а також гарантувала право на змагальність, в тому числі через реалізацію правової позиції, сформованої за допомогою відповіді на адвокатський запит, відмова у наданні відповіді на запит адвоката з причин його направленості на посилення змагальної позиції є порушення норм діючого законодавства.

Отже, адвокатський запит у всіх випадках за своїм законодавчо визначеним призначенням, як гарантований інструмент адвокатської діяльності, використовується задля формування та/або реалізації правової позиції адвоката в інтересах клієнта. Тобто, адвокатський запит завжди направлений на досягнення цілей адвокатської діяльності, яка у даному контексті полягає в створенні максимально вигідної правової позиції клієнта.

Згідно сформованої судової практики як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Слід наголосити й на тому, що самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набувати) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

За таких обставин і правового врегулювання апеляційний суд дійшов висновку про протиправність допущеної відповідачем бездіяльності під час надання відповіді на адвокатський запит, чим порушено право позивача на отримання інформації на підставі адвокатського запиту.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання направити ОСОБА_1 на контрольну військово-лікарську комісію при ІНФОРМАЦІЯ_3 для визначення ступеню його придатності до військової служби, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції на підставі матеріалів справи, Військово-лікарською комісією при ІНФОРМАЦІЯ_4 проведено медичний огляд ОСОБА_1 , за результатами якого згідно Довідки військово-лікарської комісії від 29.06.2024 ОСОБА_1 був визнаний придатним до військової служби.

Однак, 11.07.2024 представником позивача на адресу відповідача надіслано заяву з вимогою направлення ОСОБА_1 для проходження військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка залишилась без реагування з боку ІНФОРМАЦІЯ_5 . У зв`язку з чим, представник позивача просить зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 та провести контрольну ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_3 позивача щодо визначення його придатності до військової служби.

Згідно Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XІV, з питань проходження служби військовослужбовець повинен звертатися до безпосереднього командира. В разі погіршення стану здоров`я військовослужбовець звертається до медичного пункту військової частини за місцем проходження служби для отримання медичної допомоги, а в разі потреби - для скерування до медичної установи для отримання лікування чи проходження ВЛК.

Частиною 9 статті 1 Закону №2232-XII визначено, що щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: 1) допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; 2) призовники - особи, приписані до призовних дільниць; 3) військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; 4) військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; 5) резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Згідно із пунктом 2.1. Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України 14.08.2008 №402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (в редакції станом на час спірних правовідносин) (далі Положення №402), для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

Відповідно до пункту 1.1 Розділу І Положення № 402, військово - лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Глава 6 розділу ІІ Положення №402 регулює медичний огляд військовослужбовців.

Відповідно до пункту 6.1 розділу II Положення №402, направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться: прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.

Прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби за рекомендацією лікаря, у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть обмежувати придатність або зумовлювати непридатність до військової служби.

Також направлення військовослужбовців на медичний огляд ВЛК прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище проводиться у випадках, визначених Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153, та Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454.

З аналізу наведених норм вбачається, що направлення військовослужбовців, які проходять службу у відповідній військовій частині проводиться: прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище.

Також, відповідно до пункту 6.6. розділу ІІ Положення №402 військовослужбовці оглядаються ВЛК у військових лікувальних закладах за територіальним принципом. Військовослужбовці, крім того, оглядаються ВЛК за місцем лікування, навчання, перебування у відрядженні, за місцем проведення відпустки.

За змістом пункту 6.28 розділу ІІ Положення №402 у разі коли ВЛК після амбулаторного обстеження не може прийняти остаточної постанови, вона направляє військовослужбовця на стаціонарне обстеження у військовий лікувальний заклад з подальшим оглядом його госпітальною ВЛК.

Тобто, Положення №402 також визначає, що військовослужбовці підлягають медичному огляду госпітальною ВЛК, якій за результатами військово-лікарської експертизи надане право приймати постанови щодо придатності особи до військової служби.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, що на даний час ОСОБА_1 з 10.07.2024 діючий військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , тобто, з моменту прийняття ОСОБА_1 на військову службу та направлення для проходження служби до військової частини НОМЕР_1 позивач набув статусу військовослужбовця та вибув для проходження військової служби до військової частини.

У даному випадку обраний представником позивача спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 у спосіб ним визначений не призведе до відновлення його порушених прав як військовозобов`язаного, позаяк на даний час він змінив статус та є військовослужбовцем.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відтак, оскільки станом на момент розгляду справи у керівника ІНФОРМАЦІЯ_5 відсутні повноваження направляти військовослужбовця ОСОБА_1 на медичний огляд (у тому числі повторний), оскільки такий, згідно положень законодавства, зарахований у військову частину для проходження військової служби, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для зобов`язання відповідача направити ОСОБА_1 на контрольну військово-лікарську комісію при ІНФОРМАЦІЯ_3 для визначення ступеню його придатності до військової служби.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що доводи позивача, які зазначені у апеляційній скарзі є вірними, а висновок суду першої інстанції, про те, що позов є таким що не підлягає задоволенню є помилковим.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно з приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення в частині відмовлених позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання відповіді на адвокатські запити від 11.07.2024 та зобов`язати надати на них повні та вичерпні відповіді.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року у справі № 140/8133/24 скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненадання відповіді на адвокатські запити від 11.07.2024.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_11 надати відповідь на адвокатські запити від 11.07.2024, в порядку і строки, визначені ст.24 Закону України № 5076-VI від 05.07.2012р. «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (відлік строку надання відповіді починається з дня вручення відповідачу постанови апеляційного суду згідно вимог ст.251 КАС України).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник