Справа № 140/606/25
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2025 року ЛуцькСправа № 140/606/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі Військова частина НОМЕР_1 ): 1) про визнання протиправної бездіяльності щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (недоплачених сум грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій) за період з 04 червня 2021 року по 04 грудня 2021 року та зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (недоплачених сум грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій) за період з 04 червня 2021 року по 04 грудня 2021 року; 2) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму недоплаченого грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій та зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму недоплаченого грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за весь час затримки цих виплат з 21 січня 2021 року по 20 грудня 2024 року.

Позов обґрунтований тим, що позивач у період з 21 січня 2021 року по 04 червня 2021 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 та на день звільнення зі служби, виключення зі списків частини та всіх видів забезпечення повного розрахунку не отримав. Відповідач лише 20 грудня 2024 року на виконання рішення суду у справі №140/3931/24 здійснив виплату грошового забезпечення у сумі 30294,38 грн.

Позивач вважає, що оскільки відповідачем було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), то відповідно до статті 117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, яку ОСОБА_1 просив йому здійснити за період з 04 червня 2021 року по 04 грудня 2021 року.

Крім того, враховуючи факт несвоєчасної виплати місячного грошового забезпечення за період з 21 січня 2021 року по 04 червня 2021 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій, позивач вважає, що має право на виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 21 січня 2021 року по 20 грудня 2024 року.

З наведених підстав просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідач у відзиві на позов заперечив позовні вимоги та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.30-38). В обґрунтування цієї позиції вказав, що виплата грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення за 2021 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій із застосуванням розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року, проведена на виконання рішення суду, тобто за результатами вирішення спору щодо необхідності виплати коштів. На думку відповідача, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплат.

Також, на переконання відповідача, не підлягає задоволенню позовна вимога щодо зобов`язання здійснити виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 21 січня 2021 року по 20 грудня 2024 року, оскільки ОСОБА_1 на виконання рішення суду було перераховано та виплачено дохід, який не підлягає компенсації відповідно до приписів статті 2 Закону України 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - Закон №2050-ІІІ). Так за змістом названої статті компенсації у зв`язку із порушенням термів виплати підлягають лише ті доходи, які не мають разового характеру. Однак проведена позивачу 20 грудня 2024 року виплата до таких згідно з Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року за №854/32306; далі Інструкція №558), не належать.

Інших заяв по суті справи, клопотань про розгляд справи у судовому засіданні від сторін у встановленому порядку не надходило.

Дослідивши письмові докази, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 у період з 21 січня 2021 року по 05 червня 2021 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що не є спірним. Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04 червня 2021 року №390-ос ОСОБА_1 , звільненого наказом від 21 травня 2021 року №283-ОС з військової служби у запас (у зв`язку із закінченням строку контракту), виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 05 червня 2021 року (а.с.11).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2021 року у справі №140/3931/24, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату (з урахуванням раніше виплачених сум) місячного грошового забезпечення за період з 21 січня 2021 року по 04 червня 2021 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2021 рік станом на 01 січня 2021 року, на відповідні тарифні коефіцієнти (а.с.12-18).

З довідки-розрахунку грошового забезпечення відповідно до рішення суду від 21 червня 2024 року №140/3931/24 (а.с.40) вбачається, що ОСОБА_1 донараховано грошове забезпечення, грошову допомогу для оздоровлення за 2021 рік, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій, із застосуванням розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року (всього 31941,45 грн), та відповідно до банківської виписки за карткою позивача 20 грудня 2024 року йому виплачено 30344,38 грн (після обов`язкових відрахувань до бюджету) (а.с.19).

Спірні правовідносини у цій справі виникли щодо права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також на компенсацію втрати частини доходів за період з 21 січня 2021 року по 04 червня 2021 року у зв`язку із порушенням строків їх виплати за весь час затримки по день фактичної виплати (20 грудня 2024 року).

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до статті 1-2 цього Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Згідно з пунктом 2 статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009, установлено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

З наведеного слідує, що при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.

Законом №2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не встановлено відповідальність за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті. Водночас такі питання врегульовані КЗпП України.

За правилами статті 116 КЗпП України (в редакції Закону України від 20 грудня 2005 року №3248-IV Про внесення змін до Кодексу законів про працю України, яка була чинною до 18 липня 2022 року, далі Закон №3248-IV) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України (у редакції Закону №3248-IV) передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція неодноразово підтримана Верховним Судом.

Отже, на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби, допускається поширення норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.

Законом №2352-IX (набрав чинності 19 липня 2022 року) частини першу, другу статті 117 викладено в новій редакції:

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

За правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено судом, позивача виключено зі списків та усіх видів грошового забезпечення частини 05 червня 2021 року.

Після звільнення з військової служби між сторонами існував спір щодо виплати грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій у належному розмірі, який був вирішений у судом на корись позивача (справа №140/3931/24). Донараховані суми коштів (всього 31941,45 грн) надійшли на рахунок позивача 20 грудня 2024 року (після утримання обов`язкових платежів до бюджету у сумі 30344,38 грн).

При вирішенні спору суд відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №120/2617/20-а, які полягають у такому.

Положення частини першої і частини другої статті 117 КЗпП України стосуються відмінних (різних) правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, при цьому істотне значення має наявність спору щодо суми належних працівникові при звільненні сум.

Дійсно, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.

Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник за змістом частини другої статті 117 КЗпП України має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.

Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Таким чином, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Суд дійшов висновку про те, що оскільки при звільненні з військової служби позивачу не виплачено грошове забезпечення у повному обсязі (у належному розмірі), а остаточний розрахунок проведений лише 20 грудня 2024 року, то це є порушенням статті 116 КЗпП України та відповідно до статті 117 цього Кодексу - підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки.

Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22 виснував, що при вирішенні спору належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Період затримки визначається наступним днем після виключення зі списків особового складу частини у зв`язку із звільненням та закінчується днем, що передує дню остаточного розрахунку.

Відповідно до приписів частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

З урахуванням меж позовних вимог, заявлених позивачем, про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04 червня 2021 року по 04 грудня 2021 року, розрахунковий період починається з 06 червня 2021 року (тобто з наступного дня після виключення із списків особового складу частини, а не з 04 червня 2021 року, як помилково визначив позивач), що становить 182 дні.

Обчислення середнього заробітку проводиться згідно з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995року №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Підпунктом б пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Як встановлено пунктом 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_2 (а.с.39) нарахована сума щомісячного грошового забезпечення ОСОБА_1 за квітень-травень 2021 року (тобто за два останні повні місяці перед звільненням), становить 24976,00 грн (12488,00 грн х 2).

Виходячи з цього, середньоденне грошове забезпечення становить 409,44 грн (24976,00 грн/61, де 61 кількість календарних днів у квітні-травні 2021 року).

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у межах заявленого позивачем періоду становить 74518,08 грн (409,44 грн х 182).

Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції чинній до 19 липня 2022 року), неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема і у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи, що донарахований розмір належних позивачу сум за результатами вирішення спору у судовому порядку становить 31941,45 грн, а розрахований розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 74518,08 грн (перевищує більш як вдвічі), то суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку згідно з приписами статті 117 КЗпП України (в редакції до 19 липня 2022 року) з урахуванням істотності частки донарахованих сум у порівнянні із середнім грошовим забезпеченням за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 0,43 (31941,45 грн/74518,08 грн).

Отже, у межах заявленого позивачем періоду, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки, становить 32042,77 грн (409,44 грн (середньоденна заробітна плата) х 0,43 х 182 дні).

Таким чином, виходячи зі встановлених судом обставин справи та заявлених меж позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити у спосіб визнання протиправними дій відповідача щодо несвоєчасного повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 32042,77 грн.

Одночасно суд наголошує, що суми, які визначені до стягнення як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів. Така правова позиція викладену у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі №2340/3023/18.

Перевіряючи доводи сторін в іншій частині позовних вимог (щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми місячного грошового забезпечення за період 21 січня 2021 року по 04 червня 2021, грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік та грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки), суд зазначає, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі - Порядок №159).

Згідно зі статтями 1, 2 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Відповідно до статей 3 та 4 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Норми Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.

За змістом статті 6 Закону №2050-ІІІ, пункту 7 Порядку №159 компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Із наведеного слідує, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 14 квітня 2021 року у справі №465/322/17, від 05 липня 2022 року у справі №420/7633/20 та ряду інших (постанови від 20 лютого 2018 року у справі № 522/5664/17, від 21 червня 2018 року у справі №523/1124/17, від 12 лютого 2019 року у справі №814/1428/18, від 08 серпня 2019 року у справі №638/19990/16-а).

Як встановлено судом, донараховані ОСОБА_1 суми грошового забезпечення за період з 21 січня 2021 року по 04 червня 2021 року (на виконання рішення суду у справі №140/3931/24) той отримав 20 грудня 2024 року. Тобто, виплата проведена відповідачем несвоєчасно (не тоді, коли вона мала би бути здійснена, якби відповідач діяв правомірно).

Суд зазначає, що пункт 2 розділу І Інструкції №558 до основних видів грошового забезпечення відносить посадовий оклад, оклад за військовим званням; до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення - підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премію.

З урахуванням того, що несвоєчасне нарахування належних сум місячного грошового забезпечення з 21 січня 2020 року по 04 червня 2021 року відбулось з вини відповідача, то позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Відповідач в порушення приписів Закону №2050-ІІІ, Порядку №159 у зв`язку із несвоєчасною виплатою грошового забезпечення у належному розмірі виплату компенсації втрати частини доходів не здійснив.

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи наведені норми права, якими урегульовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати місячного грошового забезпечення за період з 21 січня 2021 року по 04 червня 2021 року (на виконання рішення суду у справі №140/3931/24), а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати місячного грошового забезпечення за вказаний період за весь час затримки виплати відповідно до Порядку №159.

Водночас суд зауважує, що за приписами пункту 6 глави 8 розділу V Інструкції №558 у рік звільнення зі служби військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зазначеним у пунктах 4, 5 цієї глави, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Аналіз змісту Інструкції №558, зокрема, глави 8 Виплати, що здійснюються військовослужбовцям у разі звільнення їх з військової служби розділу V дозволяють дійти висновку, що компенсація за невикористану додаткову відпустку не входить до місячного грошового забезпечення та не належить до одноразових додаткових видів грошового забезпечення, а має разовий компенсаторний характер виплачується при звільненні з військової служби.

Стосовно правової природи компенсації за невикористану відпустку як разової виплати компенсаторного характеру Верховний Суд висловився і у постановах від 24 квітня 2019 року у справі №266/2322/16-а, від 31 серпня 2022 року у справі №300/843/20.

Верховний Суд у постанові від 12 березня 2020 року у справі №337/4535/17 дійшов правового висновку, за змістом якого Закон №2050-ІІІ застосовується до грошових доходів громадян, які не мають разового характеру, а компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою і тому не підлягає компенсації відповідно до вимог цього Закону.

Також відповідно до пункту 1 глави 7 розділу IV Інструкції №558 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) один раз на рік надається допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Таким чином, грошова компенсація за невикористану відпустку (основну та додаткову), а також допомога для оздоровлення не відповідають ознакам грошового доходу, за несвоєчасну сплату якого проводиться компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо несвоєчасного повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 32042,77 грн (тридцять дві тисячі сорок дві грн 77 коп.).

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати місячного грошового забезпечення за період з 21 січня 2021 року по 04 червня 2021 року (на виконання рішення суду у справі №140/3931/24).

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати місячного грошового забезпечення за період з 21 січня 2021 року по 04 червня 2021 року (на виконання рішення суду у справі №140/3931/24) за весь час затримки виплати відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк