Справа № 150/236/25
Суддя: Суперсон С. П.
Дата ухвалення: 2025-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

"08" квітня 2025 р.
Єдиний унікальний номер судової справи 150/236/25
Номер провадження 2-а/150/18/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі: головуючого судді Суперсона С.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови № 177 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови № 177 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Позов мотивований тим, що постановою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22 січня 2025 року № 177 притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 34 000,00 грн. Підставами винесення оскаржуваної постанови було невиконання позивачем розпорядження відповідача щодо здійснення оповіщення військовозобов`язаних, що працюють в ТОВ «АГРОПОСЛУГТРАНССЕРВІС» про їх виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Втім, позивач заперечує факт вручення йому вказаного розпорядження. Також посилається на те, що постанова містить вказівку на відсутність на його утриманні інших осіб, що не відповідає дійсності, адже позивач є батьком неповнолітньої дочки. Також постанова містить вказівку на обтяжуючу обставину вчинення правопорушення в особливий період, але ця обставина являється кваліфікуючою ознакою правопорушення, яке ставиться позивачу у вину, тому не може одночасно бути обтяжуючою обставиною. Крім цього, позивачеві було призначено покарання, яке не передбачене санкцією ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Позивач не погоджується з підставами притягнення його до адміністративної відповідальності, вважає їх неправомірними, а тому звернувся до суду з позовом про скасування означеної постанови відповідача.

Позивач у поданій заяві просив розглянути справу у його відсутність.

Судом здійснювався виклик відповідача в судове засідання, про що свідчать наявні при матеріалах судової справи довідки про доставку судових документів до електронного кабінету відповідача у підсистемі Електронний Суд.

Втім, відповідач не вжив жодних заходів для скерування до суду відзиву на позовну заяву чи забезпечення явки до суду повноважного представника.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи та наявні при ній докази дійшов висновку про задоволення адміністративного позову за наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 січня 2025 року т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 було винесено відносно ОСОБА_1 постанову № 177 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 34 000,00 грн.

Зі змісту постанови слідує, що 09 січня 2025 року ОСОБА_1 як керівник ТОВ «АГРОПОСЛУГТРАНССЕРВІС» отримав до виконання розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 40 від 08.01.2025, згідно якого зобов`язувався: з метою уточнення облікових даних та проходження ВЛК здійснити оповіщення таких призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які перебувають на обліку у підприємстві, всього по списку 5, про їх виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 та забезпечення їх прибуття 14.01.2025 о 09 год. 00 хв. за адресою АДРЕСА_1 ; про результати виконання розпорядження поінформувати до 14.01.2025; інформацію щодо призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які ухиляються від виконання військового обов`язку, подати до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак, згідно рапорту інструктора відділення рекрутингу та комплектування третього відділу ОСОБА_3 військовозобов`язані у розпорядженні, зазначеного дня та часу не прибули.

Тому, відповідач посилаються на порушення позивачем п. 47 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою КМУ № 1487 від 30.12.2022, що полягає у невидачі наказу (розпорядження) про оповіщення військовозобов`язаних, не доведення його до відома такої особи під особистий підпис у частині, а у разі виконання такою особою дистанційної, надомної роботи, у період їх тимчасової непрацездатності, перебування у відпустці або у відрядженні рекомендованим поштовим повідомленням з описом вкладення та повідомлення про вручення у частині, що стосується їх прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 та не надіслав копію відповідних наказів (розпоряджень) та підтвердної інформації або документи про здійснення оповіщення у триденний строк до третього відділу.

Так, відповідно до ст. 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підприємства, установи і організації зобов`язані: сприяти територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінню та/або регіональним органам Служби безпеки України, відповідним підрозділам розвідувальних органів України у їхній роботі в мирний час та в особливий період; забезпечувати своєчасне оповіщення і прибуття працівників, які залучаються до виконання обов`язку щодо мобілізації у порядку, визначеному частинами третьою - п`ятою статті 22 цього Закону, на збірні пункти шляхом вжиття відповідних інформаційних та організаційно-технічних заходів із подальшою компенсацією витрат за здійснення такого процесу з Державного бюджету України, яка здійснюється не пізніше ніж через місяць після подання відповідного звернення у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 47 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою КМУ № 1487 від 30.12.2022 У разі отримання розпоряджень районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів (додаток 13) щодо оповіщення призовників, військовозобов`язаних та резервістів про їх виклик до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів керівники (голови) державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій зобов`язані: видати наказ (розпорядження) про оповіщення призовників, військовозобов`язаних та резервістів, довести його до відома таких осіб під особистий підпис, а у разі виконання такими особами дистанційної, надомної роботи, у період їх тимчасової непрацездатності, перебування у відпустці або у відрядженні - рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення у частині, що стосується їх прибуття до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів у визначені строки, та надіслати копію відповідних наказів (розпоряджень) та підтвердну інформацію або документи про здійснення оповіщення у триденний строк до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів.

Таким чином, підставою для видачі наказу про оповіщення працюючих у ТОВ «АГРОПОСЛУГТРАНССЕРВІС» військовозобов`язаних мало б бути розпорядження відповідача.

Однак, позивач перед судом стверджує, що письмовий примірник розпорядження відповідача йому вручено не було. Тому підстав для видачі наказу не було.

Також позивач стверджує, що обставини відсутності наказу позивача про оповіщення військовозобов`язаних, не були предметом перевірки та дослідження. Відповідач не запитував у позивача вказаного документу.

Таким чином, з огляду на те, що позивачу у встановленому законом порядку не було вручено розпорядження відповідача, у позивача не виникло обов`язку видати відповідний наказ.

В свою чергу, відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву та не заперечив цього факту.

Згідно з ст. 9, 77 КАС України розгляд справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін, вільності та свободи у поданні суду доказів в обґрунтування свої вимог та заперечень та доведенні перед судом в їх переконливості; однак, у справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доведення правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіряючи оскаржувану позивачем постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності, суд перевірив її на предмет дотримання суб`єктом владних повноважень принципів правомірної адміністративної поведінки, а саме: чи прийнято рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі "Hasan and Chaush v. Bulgaria" № 30985/96).

Відповідно до частин 1, 4 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, закон покладає на відповідача обов`язок довести законність та обґрунтованість прийнятого ним рішення, направленого на позивача в порядку КУпАП.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а згідно з частиною третьою цієї статті обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові ВС/КАС від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а, де вказано, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Отже, факт вчинення позивачем правопорушення, а саме: порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, належними та допустимими доказами відповідачем не підтверджено.

Крім цього, оскаржувана постанова містить посилання на встановлення майнового стану ОСОБА_1 та відсутність на його утриманні осіб.

Однак, встановлено, що ОСОБА_1 є батьком неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідач у постанові посилаючись на п. 5 ст. 35 КУпАП зазначає, що обставиною, яка обтяжує покарання є вчинення правопорушення вчинення правопорушення в умовах стихійного лиха або за інших надзвичайних обставин.

Однак, вказана обставина як вчинення правопорушення в особливий період (в умовах воєнного стану), є кваліфікуючою ознакою адміністративного правопорушення, вчинення якого інкриміновано ОСОБА_1 , а тому не може бути врахована додатково як обтяжуюча обставина.

Таким чином, правомочним органом допущено неправильне застосування п. 5 ст. 35 КУпАП та як наслідок неправомірно призначено позивачу найсуворіше покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Резолютивна частина оскаржуваної постанови містить вказівку на накладення на гр. ОСОБА_1 штрафу в сумі 34 000,00 грн.

В той же час, санкція ч. 3 ст. 210-1 КУпАП містить чітку вказівку на те, що вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, покарання за правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП у розумінні санкції означеної статті підлягало призначенню у відповідній кількості неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить відповідну суму.

Тобто, при винесенні оскаржуваної постанови правомочний орган допустив неправильне формулювання призначеного покарання та як наслідок призначив покарання, що не передбачене санкцією відповідної статті.

Відповідно до п. 3 ч.3ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Зважаючи на встановлені судом обставини, суд вважає, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення № 177 ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22 січня 2025 року, винесена відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 34 000,00 гривень, без додержання законності та підлягає скасуванню, а справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 варто закрити за відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Керуючись ст. ст. 5, 6, 19, 77, 90, 159, 241-246, 268-272, 286 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_2 № 177 від 22.01.2025 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП у виді штрафу в розмірі 34 000,00 грн.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП - закрити.

Рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С.П. СУПЕРСОН