Справа № 620/2053/25
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2025-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2025 року Чернігів Справа № 620/2053/25

Чернігівський окружний адміністративний суд:

під головуванням судді Соломко І.І.,

за участю секретаря Лавровської В.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Філімоненка М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною та скасування постанови,

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі також управління, відповідач), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі також третя особа) про визнання постанови про закінчення виконавчого провадження № 75546279 від 04.02.2025, винесену головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Івашко С.В. протиправною та її скасування.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на формальний підхід державного виконавця до виконання судового рішення у справі № 620/1215/23 зобов`язального характеру, оскільки рішення суду, на думку позивача, боржником у повному обсязі не виконано. Вважає, що при винесенні спірної постанови державний виконавець належним чином не перевірив фактичне виконання рішення суду.

24.02.2025 ухвалою суду провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено за правилами розгляду окремих категорій термінових адміністративних справ та залучено в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ).

Відповідач у відзиві просив відмовити у задоволенні позову, оскільки в рамках примусового виконання рішення суду у справі № 620/1215/23 боржником подані відповідні докази на підтвердження проведення виплат стягувачу, що слугувало підставою для прийняття оскаржуваної постанови.

Ухвалою суду від 13.03.2025 витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) витягів: з робочого зошиту, книги прикордонної служби, особового складу стосовно часу участі ОСОБА_1 у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії в червні 2022 року.

Третьою особою надано: додаткові пояснення, копію витягу з робочого зошита начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) підполковника ОСОБА_2 , облікованого за номенклатурою №5/46 дскт.4 від 18.04.2022, наказ від 28.05.2024 №754-ОС про виплату додаткової винагороди позивачу та додаток до наказу.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги повністю з мотивів, наведених у позові. Також просив суд вважати недопустимими доказами витяг із зошиту начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) підполковника ОСОБА_2 , облікованого за номенклатурою №5/46 дскт.4 від 18.04.2022, оскільки поданий з порушенням встановленого законом порядку. Крім того звернув увагу суду, що посилання державного виконавця у відзиві на повернення заявнику заяви стягувача про встановлення судового контролю, є безпідставним, оскільки на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 подано апеляційну скаргу, провадження за якою відкрито 13.02.2025.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник третьої особи у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що рішення суду у справі № 620/1215/23 виконано повністю у добровільному порядку, про що повідомлено державного виконавця листом від 24.07.2024.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 620/1215/23 від 22.05.2024 зобов`язано105 ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) додаткову винагороду за червень 2022 року у розмірі до 100000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, у відповідності до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

На виконання зазначеного рішення судом Чернігівським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 620/1215/23 від 04.07.2024.

На підставі вищевказаного виконавчого листа головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Івашко С.В. (далі-державний виконавець) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №75546279 від 16.07.2024, в якій повідомлено боржника про необхідність виконання рішення суду протягом 10 робочих днів.

24.07.2024 боржником державному виконавцю направлено лист, в якому повідомлено, що відповідно до платіжної інструкції від 10.06.2024 №3052 позивачу 11.06.2024 здійснено виплату відповідних грошових коштів у сумі 59756,67 грн. Таким чином, ще до видачі Чернігівським окружним адміністративним судом виконавчого листа №620/1215/23 від 04.07.2024 та винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 16.07.2024, рішення суду виконано в добровільному порядку. До листа надано копію наказу від 28.05.2024 №754-ОС та платіжну інструкцію від 10.06.2024 №3052 на суму 59756,67 грн (а.с.28-29, 31-32).

09.09.2024 державним виконавцем направлено вимогу, в якій зазначено, що до відділу надійшла заява стягувача від 05.09.2024 про те, що рішення суду не виконано у повному обсязі, тому вимагає: надати копію розрахунку додаткової винагороди ОСОБА_1 за червень 2022 на виконання рішення суду № 620/1215/23(в/л №620/1253/23 від 04.07.2024).

На виконання вимоги державного виконавця, боржником направлено лист від 18.09.2024 № 10/9127-24-Вих та додатки: розрахунок додаткової винагороди, платіжна інструкція від 10.06.2024 №3052, лист від 18.09.2024.

04.02.2025 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України "Про виконавче провадження", у зв`язку з фактичним виконання судового рішення.

Не погодившись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 6 Закону передбачено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Згідно з частинами першою-другою статті 15 вказаного Закону сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Стаття 11 Закону визначає, що державний виконавець зобов`язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

З аналізу наведених норм слід зробити висновок, що не можна зобов`язати боржника виконувати судове рішення в інший спосіб, ніж визначено виконавчим документом, оскільки примусове виконання рішення здійснюється в порядку, передбаченому Законом №1404-VIII.

Частиною першою статті 18 Закону передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону).

За змістом частини третьої статті 18 Закону виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Частиною четвертою статті 19 Закону передбачено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що примусове виконання рішення суду здійснюється за виконавчим документом в порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII.

За приписами пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

На переконання відповідача, надання боржником відповідних доказів на підтвердження виконання рішення суду у справі № 620/1215/23, зумовило прийняття спірної постанови про закінчення виконавчого провадження, на підставі пункту 9 статті 39 та статті 40 Закону України "Про виконавче провадження".

Зі змісту пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII слідує, що виконавче провадження закінчується у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. При цьому про закінчення виконавчого провадження з указаних підстав приймається мотивована постанова, яка має містити обставини, що свідчать про фактичне виконання судового рішення та засоби їхнього встановлення.

За загальними умовами у виконавчому провадженні є основні стадії (етапи) виконавчого провадження, які передбачають сукупність певних дій державного виконавця та інших учасників виконавчого провадження, спрямованих на досягне певної процесуальної мети, серед інших етапів - закінчення виконавчого провадження.

Закінчення виконавчого провадження - це дія державного виконавця, що полягає у завершенні проведення виконавчих дій у певному виконавчому провадженні, за певним виконавчим документом.

Отже, закінчуючи виконавче провадження із зазначених підстав, державний виконавець зобов`язаний пересвідчитися, що відповідне зобов`язання виконано у чіткій відповідності з резолютивною частиною рішення суду та мотивами, якими керувався суд, постановляючи таке рішення.

Водночас джерелом відомостей про фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом можуть бути будь-які докази, що містять відповідну інформацію, вид і форма яких залежить від суті та змісту покладеного на боржника зобов`язання.

Так, як видно з матеріалів справи, на підтвердження фактичного виконання рішення суду у справі № 620/1253/23, боржником надано копію наказу від 28.05.2024 №754-ОС та платіжну інструкцію від 10.06.2024 №3052 на суму 59756,67 грн, розрахунки додаткової винагороди (а.с. 31, 32, 37,42), про що повідомлено державного виконавця листами від 24.07.2024 та від 18.09.2024.

Наведене свідчить, що рішення суду виконано у спосіб та в порядку, які були встановлені виконавчим документом та, як наслідок, обґрунтованість винесення державним виконавцем спірної у цій справі постанови про закінчення виконавчого провадження, оскільки рішення суду у справі № 620/1253/23 виконано боржником.

Позивач у своїх доводах наголошує на протиправності спірної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження за пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII з огляду на те, що повне виконання рішення зазначене у виконавчому листі буде лише тоді коли матиме місце перевірка державним виконавцем всіх обставин, а саме: документів, які підтверджують його участь у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії.

Варто зазначити, що боржником надані всі документи на підтвердження виконання рішення суду у справі № 620/1253/23, стосовно часу участі ОСОБА_1 у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії в червні 2022 року. Зворотнього позивачем не доведено, тобто про наявність у боржника інших документів та ухилення від подання їх державному виконавцю, або подання недостовірної інформації.

При цьому, варто зазначити, що незгода позивача з розрахунком, який наданий боржником на виконання рішення суду у справі № 620/1215/23 і, відповідно, виплаченою сумою в розмірі 59757,67 грн, не може слугувати підставою для скасування постанови від 04.02.2025 про закінчення виконавчого провадження № 75546279, адже відповідне зобов`язання щодо проведення виплат виконано у відповідності з резолютивною частиною рішення Чернігівського окружного адміністративного суду у справі № 620/1215/23. При цьому визначення конкретного часу участі позивача у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у червні 2022 року та конкретної суми, не було предметом спору у справі № 620/1215/23. Суд зауважує, що обов`язковим для виконання боржником є саме резолютивна частина рішення суду, що в спірному випадку ним дотримано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що постанова державного виконавця від 04.02.2025 про закінчення виконавчого провадження № 75546279 з примусового виконання виконавчого листа № 620/1215/23, виданого 04.07.2024 Чернігівським окружним адміністративним судом, є обґрунтованою.

Крім того, на вимогу суду, боржником надано витяг з робочого зошита начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) підполковника ОСОБА_2 , облікованого за номенклатурою №5/46 дскт.4 від 18.04.2022, в якому міститься інформація щодо періоду несення позивачем служби (а.с. 83-84), яка співпадає з інформацією, викладеною у розрахунках. При цьому в судовому засіданні представник третьої особи повідомив суд, що інша інформація відсутня.

Позивач стверджує, що вказаний (витяг із зошиту) є недопустимим доказом, тому судом не може прийнятий до уваги.

Такі твердження позивача суд відхиляє, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 73 КА України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, належність (як змістова характеристика) та допустимість (як характеристика форми) є саме властивостями, а не принципами, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх наявності відповідний матеріал не має бути прийнятий як доказ. Разом із тим належний доказ не може бути прийнятий, якщо він є недопустимим. Однак допустимість доказу не гарантує йому доказову силу, тобто певну вагу. Вирішенню питання про допустимість завжди передує з`ясування належності матеріалу вимогам закону, адже немає потреби це з`ясовувати, якщо відсутня правова визначеність щодо певного доказу. Таким чином, кожна з властивостей є необхідною для того, аби певний матеріал був прийнятий (отриманий, витребуваний) як доказ. Водночас жодна з них не підмінює собою критерії оцінювання, якими є достовірність та вага (доказова сила), а для сукупності доказів достатність.

Проте позивачем не доведено, з порушенням якого порядку, встановленого законом, подані ці докази, та, що обставини, які в них містяться, не можуть бути підтверджені саме поданими боржником доказами.

Посилання позивача як на безпідставність винесення спірної постанови на те, що ухвала суду № 620/1253/23 від 19.12.2024 про повернення заяви ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на виконання рішення суду оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду, суд відхиляє з огляду на таке.

Підстави для зупинення виконавчих дій визначені у статті 34 Закону України «Про виконавче провадження». Водночас такої підстави для зупинення виконавчих дій, як оскарження ухвали суду про повернення заяви про встановлення судового контролю, вказаною нормою не визначено.

Крім того, судовий контроль за виконанням судових рішень це окремий вид судового провадження, який передбачає окремий процесуальний режим розгляду справи. Дії щодо судового контролю вчиняє суд в порядку положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас порядок примусового виконання судових рішень та алгоритм дій в рамках виконавчого провадження вчиняє державний виконавець відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до положень статей 77, 90 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року (пункт 29) статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відтак, оцінивши ключові доводи сторін та дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Підстави для відшкодування судового збору відсутні.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідач: Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України вул. Герасима Кондратьєва, 28,м. Суми,Сумський р-н, Сумська обл.,40014 .

Третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлено 04 квітня 2025 року.

Суддя І.І. Соломко