Справа № 400/150/24
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2025 р. № 400/150/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Малих О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідачів1. Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008, 2. Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, просп. Соборний, 158 Б, м. Запоріжжя, 69005 ,
провизнання протиправним рішення від 09.11.2023 року № 52 та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі відповідач 1, ГУ ПФУ в Миколаївській області), та Головного управління Пнсійного фонду України в Запорізькій області (далі- відповідач 2, ГУ ПФУ в Запорізькій області) в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 09.11.2023 року № 52 про відмову в призначені пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 03.08.1980 року по 10.10.1980 року в Обласній фабриці по ремонту та виготовленню меблів, з 06.08.1989 року по 02.01.1991 року в Кооперативі «Мрия» та з 21.06.1991 року по 08.07.1997 року в Кооперативі «Николаевец» та призначити пенсію по інвалідності з моменту виникнення права на її призначення.

Ухвалою від 10.01.2024 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін у судове засідання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за наслідками розгляду поданої 27.09.2021 року позивачем заяви про призначення пенсії по інвалідності та доданих документів, відмовлено у призначенні такої пенсії зважаючи на відсутність необхідного страхового стажу та зазначено, що страховий стаж позивача становить 10 років 18 днів.

Так, не зараховано до загального страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки, оскільки періоди роботи по трудовій книжці до стажу роботи позивача не були зараховані у зв`язку з порушенням інструкції ведення трудових книжок. Позивач вважає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.

Відтак, позивач зазначає, що має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів, а саме з 03.08.1980 по 10.10.1980, з 06.08.1989 по 02.01.1991 року та з 21.06.1991 по 08.07.1997 року роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Крім того, на думку позивача, відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, виправлення в трудової книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.

Відповідач 1 надав відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні вимог позивача просив відмовити. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що страховий стаж позивача становить 10 років 18 днів, що є недостатнім для призначення пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону №1058

До страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи з 03.08.1980 року по 10.10.1980 року, оскільки номер наказу про звільнення виправлено з порушенням вимог Інструкції № 58, з 06.08.1989 року по 02.01.1991 року, оскільки дату звільнення виправлено з порушенням вимог Інструкції № 58 з 21.06.1991 року по 08.07.1997 року, оскільки дату наказу про звільнення виправлено з порушенням вимог Інструкції№58, що є порушенням положень Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 року № 162.

Відповідач 2 надав відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні вимог позивача просив відмовити. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що основним документом для призначення всіх видів пенсій є трудова книжка. Якщо до неї внесені всі відомості про роботу: повна назва підприємства, установи, організації, цеху, дільниці або іншого структурного підрозділу; професії або посади; дата прийняття, переводу та звільнення працівника.Тобто, якщо в трудову книжку у відповідності до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року №58, Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 року № 162 та внесені всі відомості, якими визначається право на пенсійне забезпечення, то немає необхідності щодо видачі підприємствами та організаціями інших документів. Відповідачем було встановлено, що вік позивача становить 59 років 06 місяці 04 дні, страховий стаж обчислений у кількості 10 років 18 днів, що є недостатнім для призначення пенсії по інвалідності, відповідно до статті 32 Закону № 1052, який має бути не меншим 14 років, у зв`язку з чим винесено правомірне рішення від 09.11.2023 № 52 про відмову в призначенні позивачу пенсії

Суд розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

Позивач звертався до суду з заявою про встановлення факту належності записів в трудовій книжці дійсним обставинам щодо працевлаштування позивача.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.09.2023 року по справі №487/3457/23 заяву позивача було задоволено. Після набрання законної сили рішенням суду, позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

Після опрацювання системою поданої заяви, згідно принципу екстериторіальності, в результаті розгляду заяви позивача про призначення пенсії по інвалідності, ГУ ПФУ у

Запорізькій області 09.11.2023 року прийнято рішення №52 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності, зважаючи на відсутність необхідного страхового стажу років та зазначено, що трудова книжка позивача містить недоліки.

Відповідач вказав, що на день звернення із заявою позивача страховий стаж його склав 10 років 18 днів. До страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи з 03.08.1980 по 10.10.1980, оскільки в записі про звільнення номер наказу виправлено та не завірено належним чином, з 06.08.1989 по 02.01.1991 року, оскільки в записі про звільнення дата звільнення виправлена та не завірена належним чином, з 21.06.1991 по 08.07.1997 року в записі на звільнення виправлення в даті видання наказу.

Вважаючи вищенаведену відмову відповідача щодо не зарахування стажу та, як наслідок, не призначення пенсії, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Приймаючи рішення у справі, суд виходить з наступного:

Згідно ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно положено ст. 1 Закону № 1058 пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24 Закону № 1058).

Частиною 1 ст. 9 Закону № 1058 передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Умови призначення пенсії по інвалідності визначені статтею 32 Закону № 1058, відповідно до п.1 ст. 32 необхідний страховий стаж, який дає право на пенсію для осіб з інвалідністю ІІІ групи віком від 56 років до 59 років включно складає 14 років.

Аналіз вищевикладеного дає підстави вважати, що за загальним правилом для виникнення у осіб права на призначення пенсії по інвалідності є наявність сукупності таких ознак: 1) досягнення встановленого законодавством пенсійного віку та 2) наявність встановленого законодавством страхового стажу.

Відтак, для призначення позивачеві пенсії по інвалідності необхідна наявність двох обов`язкових умов у сукупності: вік від 56 років до 59 років; страховий стаж не менше 14 років.

Як встановлено судом вище, позивач на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії по інвалідності, згідно паспортних даних досяг віку 59 років, що не заперечується сторонами.

Згідно рішення від 09.11.2023 року №52 вбачається, підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії по інвалідності є те, що згідно з наданими до документами, страховий стаж позивача становить 10 років 18 днів, що є недостатнім для призначення пенсії по інвалідності . Відтак, позивачу відмовлено у призначенні пенсії через відсутність 14років мінімально необхідного страхового стажу.

Не враховано до загального страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки, оскільки в записах про звільнення наявні виправлення.

Суд зазначає, що згідно ч.4 ст.24 Закону №1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 1 статті 44 Закону № 1058 встановлено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заява та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіальною органу Пенсійного Фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Наведена норма корелюється з приписами пункту 1 Порядку підтвердження наявною групового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів із ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637).

Під час заповнення трудової книжки позивача також діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція), затверджена Наказом Міністерства прані У країни. Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58.

Згідно з пунктом 1.1 вказаної Інструкції трудова книжка є основним документом про групову діяльність працівника.

Пунктом 4.1 встановлено, що у разі звільнення працівника, всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи па цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

27.04.1993 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №301 «Про трудові книжки працівників». Відповідно до пункту 2 якої визначено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи. організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Суд приходить до висновку, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення кадрових документів на підприємстві, та, у свою чергу, неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства, не може бути підставою позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Аналогічно також викладена правова позиція Верховним Судом в постанові від 21.02.21) і S року у справі №677/975/17, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 року у справі №638/1846/15-а, зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

У постанові Верховного Суду від 06.02.2018 року №677/277/17 зазначено, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка їх зазнала.

З огляду на наведене, позивач вважає, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідних періодів роботи

для обрахунку стажу при призначенні йому пенсії. Суд звертає увагу, що поза увагою органу ПФУ залишилися недоліки в оформленні трудової книжки позивача при його першому зверненні, тоді було вказано лише на помилки при написанні прізвища позивача.

Право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Виправлення в записах про звільнення в трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право а призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Відтак, суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Як встановлено судом, у позивача є в наявності трудова книжка, яка надана останнім відповідачам для розгляду питання про призначення пенсії по інвалідності.

Суд вважає, що недоліки оформлення трудової книжки відповідачами частково виявлені вірно, але вони не можуть вважатися достатньою і самостійною підставою для відмови позивачеві у зарахуванні всього періоду роботи до його загального страхового стажу на підставі трудової книжки, оскільки вина позивача в тому, що трудова книжка заповнена роботодавцем із порушенням встановленого порядку, відсутня.

При цьому, суд враховує відсутність вини позивача у наявних зауваженнях щодо заповнення запису у його трудовій книжці відносно дати заповнення, з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.

Також відповідачем не надано доказів того, що позивач не працював або його періоди роботи не відповідають дійсності, чи записи у трудовій книжці позивача стосовно стажу роботи зроблені неправильно, неточно або з іншими вадами, які заважають їх зарахуванню до стажу роботи, або взагалі відсутні, а тому суд вважає за можливе вважати їх як належною інформацією, яка утримує в собі доказову складову на підтвердження права позивача на пенсійне забезпечення.

Поряд із цим суд вкотре зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення його трудової книжки та бухгалтерських документів на підприємстві, тому неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по інвалідності.

Згідно ч.2 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі наведеного суд зазначає, що дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії по інвалідності та у зарахуванні до трудового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки, є протиправними, оскільки такий стаж роботи позивача підтверджений трудовою книжкою.

Щодо вимоги зобов`язати призначити пенсію, суд зазначає наступне:

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта

владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Дискреція це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто, дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Відповідно до п. 2 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 4 ст. 245 КАС України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням наведеного, суд не може перебирати повноваження та здійснює лише функцію судового контролю за правомірністю рішень про призначення /відмову у призначенні пенсій.

Відтак суд, керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України, з метою ефективного захисту прав позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, вважає за необхідне зобов`язати відповідача 1 повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії по інвалідності з урахуванням наданої судом у цьому рішенні правової оцінки.

На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до ч.3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що рішення про відмову в призначенні пенсії, яким позивачу також відмовлено у зарахуванні до страхового стажу спірного періоду, винесено ГУ ПФУ у Запорізькій області, судові витрати підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань саме ГУ ПФУ у Запорізькій області.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 19, 77, 139, 241 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008, ) та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (просп. Соборний, 158 Б, м. Запоріжжя, 69005 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області від 09.11.2023 року № 52 про відмову в призначені пенсії ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 03.08.1980 року по 10.10.1980 року в Обласній фабриці по ремонту та виготовленню меблів, з 06.08.1989 року по 02.01.1991 року в Кооперативі «Мрия» та з 21.06.1991 року по 08.07.1997 року в Кооперативі «Николаевец».

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії по інвалідності від 02.11.2023 року, з урахуванням наданої судом у цьому рішенні правової оцінки.

5. В решті позовних вимог відмовити.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (просп. Соборний, 158 Б, м. Запоріжжя, 69005 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 02.04.2025 року.

Суддя О.В. Малих