Справа № 400/12184/24
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/12184/24

Категорія:102090000 Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

Час і місце ухвалення: 10:39, м. Миколаїв

Дата складання повного тексту: 13.02.2025 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справа розглянута згідно п.1 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про:

- визнання протиправною бездіяльності начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , що полягає у неприйнятті ним рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на виїзд з місця проживання в порядку, передбаченому абз.17 п.2-12 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (далі Правила);

- зобов`язання начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 видати ОСОБА_1 дозвіл на виїзд з місця проживання.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що 13 листопада 2024 року він звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про надання дозволу на виїзд з місця проживання, пред`явлення якого уповноваженим службовим особам Держприкордонслужби під час перетину кордону є обов`язковим для осіб, які прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден та які здобули відповідну освіту та кваліфікацію до 24 лютого 2022 року, і випускники закладів освіти, які завершили навчання у період воєнного стану.

Дозвіл ОСОБА_1 не отримав, 12 грудня 2024 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 надав позивачу інформацію "… щодо порядку отримання дозволу для виїзду за кордон …". У листі №5/20601 начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомив позивача про те, що "… відповідно до вимог телеграми ІНФОРМАЦІЯ_4 №7/1/666 від 25 жовтня 2022 року, було визначено алгоритм подачі документів для надання дозволу на виїзд за кордон громадянам України. Відповідний дозвіл видається після погодження начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 під особистий підпис …".

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_5 не було погоджено клопотання про надання позивачу дозволу для виїзду за кордон. У зв`язку із наведеним ІНФОРМАЦІЯ_2 не було надано позивачу відповідного дозволу. Тому зокрема для відповідача, дивним виглядають постійні вислови та риторичні питання позивача/представника позивача по тексту позовної заяви про нібито порушення його прав, надання відповідей, які нібито не стосуються поданої ним заяви від 13 грудня 2024 року за версією позивача поданою стосовно отримання дозволу на виїзд з місця проживання, а не як вбачається з самої заяви дозволу на виїзд за кордон, ігнорування правових норм тощо.

Крім того, відповідач зазначив, що відсутні підстави та предмет позову з якими звернувся позивач за захистом своїх прав. Враховуючи наведене, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги:

- в рішенні суду першої інстанції не зазначено з чого саме виходив суд коли зазначав, що до Прави, буцімто, мали бути внесені невідомо які зміни, як і відсутні посилання на конкретні правові норми, що, на думку суду, передбачають внесення тих змін. Таким чином, зазначена в рішенні суду першої інстанції правова позиція є необґрунтованою;

- в рішенні першої інстанції проігноровано також і той факт, що на момент виникнення спірних правовідносин абз.17 п.2-12 Правил діяв в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 2024 року №562, тобто, одночасно з внесенням змінам в нормативно-правові акти, зазначені в оскаржуваному судовому рішенні, а також після внесення тих змін, вносилися потрібні зміни і до Правил, і, зокрема, до абз.17 п.2-12 Правил, про що свідчить дата набрання чинності тими змінами 17 травня 2024 року. Що ж стосується дублювання внесених до Правил змін ще і в інших актах Кабінету Міністрів України, про необхідність яких некоректно йдеться в рішенні суду першої інстанції, то, вбачається, такої необхідності не існує, оскільки незалежно від того, продубльовані ті норми чи не продубльовані вони об`єктивно наявні і є обов`язковими для виконання, що випливає із імперативної правової норми, викладеної в ч.1 ст. 117 Конституції України;

- таким чином, обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, зокрема, що, буцімто, "діяльність РТПК нормами Правил не регулюється" та щодо того, що "відповідні зміни до п.2-12 Правил внесені не були" є недоведеними і суперечать об`єктивній реальності;

- відповідно до абз.1 п.2-12 Правил №57 "Уразі введення на території України воєнного стану громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років мають право перетинати державний кордон України, якщо вони прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден або для проходження практичної підготовки на суднах". Зазначене право громадянина кореспондує у зазначених в цьому пункті Правил суб`єктів, зокрема керівників РТЦК, обов`язок щодо забезпечення реалізації громадянином цього права. Це означає, що керівник РТЦК зобов`язаний на підставі п.2-12 Правил, за умови надання громадянином передбачених цією правовою нормою документів, видати дозвіл на виїзд з місця проживання, оскільки це не є його дискреційним повноваженням (як права у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до його компетенції, діяти за певних умов у рамках закону на власний розсуд), так як інших варіантів поведінки керівник РТЦК у рамках закону не має. З наведеного в ч.1 та ч.2 цієї скарги вбачається, що викладений в рішенні суду першої інстанції висновок, відповідно до якого, буцімто, "діяльність РТЦК нормами Правил не регулюється" прямо суперечить ч. 1 ст. 117 Конституції України, і є доказом неправильного застосуванням судом норм матеріального права, що полягає в незастосуванні закону, який підлягав застосуванню, а саме незастосування правових норм, викладених в абз.1, 17 п.2-12 Правил;

- першим було звернення позивача до відповідача щодо надання дозволу на виїзд з місця проживання, як акт реалізації належного позивачеві права на отримання від відповідача зазначеного тут дозволу. При цьому право позивача кореспондує виникнення у відповідача обов`язку щодо надання дозволу. Іншого варіанту поведінки передбаченого законом, відповідач не має. Дозвіл же ОСОБА_1 не надано. Натомість ОСОБА_1 вручена повістка на призов по мобілізації. Таким чином, вручення ОСОБА_1 повістки було подією, якій передувало його звернення щодо дозволу і яке залишилося не вирішеним до цього часу позивач не відмовлявся від отримання дозволу, а навпаки, звернувся до суду з цього приводу. З наведеного випливає, що замість реалізації права позивача, відповідач реалізував своє право вручив повістку.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини:

22 листопада 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 надійшла адресована начальнику ЦРТЦК заява позивача від 13 листопада 2024 року такого змісту: "Прошу Вас надати мені дозвіл для перетину державного кордону під час дії правового режиму воєнного стану, у зв`язку з тим, що я прямую для роботи на морському судні під іноземним прапором" (далі заява від 13 листопада 2024 року, а.с.55).

До заяви від 13 листопада 2024 року позивач додав документи, що передбачені п.212 "Правил перетинання державного кордону громадянами України", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (далі Правила).

12 грудня 2024 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 надіслав позивачеві лист №5/20601, в якому, зокрема, вказав таке: "… надаю інформацію, щодо порядку отримання дозволу для виїзду за кордон громадянами України, які мають право перетинати державний кордон України … прямують для роботи на морських суднах або для проходження практичної підготовки на суднах … відповідно до вимог телеграми ІНФОРМАЦІЯ_6 №7/1/666 від 25 жовтня 2022 року, було визначено алгоритм подачі документів для надання дозволу на виїзд за кордон громадянам України. Відповідний дозвіл видається після погодження начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 під особистий підпис …".

Текст зазначеної вище телеграми відповідач суду не надано.

Згідно з викладеним у позові, подання заяви від 13 листопада 2024 року було обумовлено тим, що ОСОБА_1 належить до осіб, про яких вказано у пп.3 п.212 Правил, - особи, які прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден та які здобули відповідну освіту та кваліфікацію до 24 лютого 2022 року, і випускники закладів освіти, які завершили навчання у період воєнного стану.

Будь-якого дозволу (ані вказаного у Заяві від 13 листопада 2024 року дозволу на перетин державного кордону, ані вказаного у Правилах дозволу на виїзд з місця проживання) ЦРТЦК та СП позивачу не надав, що стало підставою для звернення позивача до суду.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки нормами Закону України від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі Закон №3543-ХІІ), Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ, (далі Закон №2232-ХІІ), Постанова Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487 "Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів" (далі Порядок №1487), Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки не наділені повноваженнями з видачі військовозобов`язаному дозволу на виїзд з місця проживання, суд першої інстанції встановив, що твердження позивача про допущену відповідачем бездіяльність є безпідставними.

Відповідно, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову

Колегія суддів не погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі Закон №2232-XII).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч.5 ст.1 Закону №2232-XII).

Згідно ч.9 ст.1 Закону №2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:

допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць;

призовники - особи, приписані до призовних дільниць;

військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;

військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;

резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Згідно ч.1 ст. 15 Закону №2232-XII на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 "Про загальну мобілізацію" (затвердженим Законом України від 03 березня 2022 року №2105-ІХ) постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено та триває мобілізація.

Статтею 22 Закону №3543-XII визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Зокрема, вказаною нормою передбачено, що громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно ч.6 ст. 22 Закону №3543-ХІІ, громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації забороняється зміна місця проживання без дозволу посадової особи, визначеної у частині третій цієї статті.

Таким чином, конституційне право громадян України на вільне залишення території України під час дії правового режиму воєнного стану обмежується законодавством.

Відповідно п.9 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року №154, відповідно до покладених завдань територіальні центри комплектування та соціальної підтримки:

оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам;

розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань. видають необхідні довідки та інші документи.

Правилами перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, визначено порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Підпунктом 3 п.2-12 Правил (зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2022 року №992) передбачено, що у разі введення на території України воєнного стану громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років мають право перетинати державний кордон України, якщо вони прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден або для проходження практичної підготовки на суднах.

Для перетину державного кордону України такі особи повинні надати такі документи, зокрема, інші особи, які прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден та які здобули відповідну освіту та кваліфікацію до 24 лютого 2022 року, і випускники закладів освіти, які завершили навчання у період воєнного стану: посвідчення особи моряка; підтвердження від Адміністрації судноплавства про отримання копій освітніх і кваліфікаційних документів; військово-облікові документи з відповідними відмітками районного (об`єднаного районного), міського (районного у містах, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Особи, зазначені у пп.3 п.2-12 Правил, під час перетину державного кордону України повинні мати трудовий договір (контракт) для роботи на морському судні, судні внутрішнього плавання або лист від судновласника, оператора судна про намір укласти з громадянином України трудовий договір (контракт) для роботи на морському судні, судні внутрішнього плавання.

Адміністрація судноплавства у дводенний строк з моменту отримання завірених копій документів від осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту (крім курсантів закладів освіти), видає таким особам підтвердження про отримання копій освітніх і кваліфікаційних документів у довільній формі за підписом Голови Адміністрації судноплавства або його заступника, яке містить гербову печатку або на яке накладено кваліфікований електронний підпис.

Особи, зазначені у п.3 цього пункту, після отримання від Адміністрації судноплавства підтвердження про отримання копій освітніх і кваліфікаційних документів, а також особи, зазначені у підпункті 1 цього пункту, які досягли віку від 18 до 60 років та отримали довідку від закладу освіти щодо направлення курсанта для проходження практичної підготовки на судні під українським або іноземним прапором, зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити відповідним органам, де вони перебувають на військовому обліку, та отримати дозвіл на виїзд з місця проживання від керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані та резервісти СБУ, Служби зовнішньої розвідки України дозвіл відповідного керівника) для пред`явлення уповноваженим службовим особам Держприкордонслужби під час перетину кордону.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про оформлення та надання йому довідки (дозволу) для пред`явлення уповноваженим службовим особам Держприкордонслужби під час перетину державного кордону України в умовах дії правового режиму воєнного стану призовниками та військовозобов`язаними відповідно до пп.3 п.2-12 Правил та надав визначені вказаною нормою документи.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що позивач при зверненні від 22 листопада 2024 року до відповідача із заявою на отримання дозволу на виїзд з місця проживання надав Підтвердження про отримання копій освітніх і кваліфікаційних документів моряка отриманих кваліфікацію до 24 лютого 2022 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів констатує, що прийняття рішення за зверненням позивача про видачу дозволу на виїзд з місця проживання належить до дискреційних повноважень відповідача.

ІНФОРМАЦІЯ_2 від 12 грудня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_2 надіслав позивачеві лист №5/20601 в якому надано інформацію, щодо порядку отримання дозволу для виїзду за кордон громадянами України та порядку призову громадян на військову службу.

Тобто, вищезазначеним листом звернення позивача по суті поставленого питання відповідачем не розглянуто та не прийнято жодного рішення про видачу дозволу на виїзд з місця проживання або мотивованої відмови у видачі такого дозволу.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про протиправність бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не розгляду по суті заяви ОСОБА_2 від 13 листопада 2024 року.

Разом з тим, колегія суддів акцентує увагу на тому, що вимогу позивача про зобов`язання відповідача розглянути надані документи та прийняти належне рішення про надання йому довідки (дозволу) на виїзд з місця проживання від керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, для пред`явлення уповноваженим службовим особам Держприкордонслужби, під час перетину державного кордону України в умовах дії правового режиму воєнного стану призовниками слід задовольнити частково, шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 13 листопада 2024 року з доданими документами та прийняти вмотивоване рішення про надання дозволу на виїзд з місця проживання або відмову в цьому.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 відповідно, необхідність їх часткового задоволення.

Колегія суддів вирішує питання щодо розподілу судових витрат відповідно ст.ст. 139-143 КАС України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було сплачено судовий збір за подачу адміністративного позову у розмірі 1 211,20 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №0.0..1 від 23 грудня 2024 року та за подачу апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції у розмірі 1 816,80 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №Е332-6Е0Н-489-5ХТЕ від 07 березня 2025 року.

Сплачені суми за подання позову та за подачу апеляційної скарги підлягають стягненню з відповідача відповідно до вимог ст. 139 КАС України.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів, керуючись п.п.3, 4 ч.1 ст. 317 КАС України вважає необхідним, скасовуючи рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст. 315, п.п.3, 4 ч.1 ст. 317, ст.ст. 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , що полягає у неприйнятті ним рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на виїзд з місця проживання в порядку, передбаченому абз.17 п.2-12 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_7 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13 листопада 2024 року з доданими документами та прийняти вмотивоване рішення про надання дозволу на виїзд з місця проживання або відмову в цьому.

Стягнути з рахунку бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.) за подачу адміністративного позову та 1 816,80 грн. (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень 80 коп.) за подачу апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.