Справа № 468/466/25
Суддя: Муругов В. В.
Дата ухвалення: 2025-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 468/466/25
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2025 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Муругова В.В, за участю секретаря Серака Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Баштанка справу № 468/466/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування постанови ІНФОРМАЦІЯ_2 по накладенню на нього адміністративного стягнення у виді штрафу за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 210-1 ч.3 КУпАП.

Посилаючись на неправомірність оскарженої ним постанови, позивач вказав, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП, оскільки він не отримував виклику до ІНФОРМАЦІЯ_3 , бо фактично проживає за іншою адресою, а саме АДРЕСА_1 , а виклик було направлено за адресою АДРЕСА_2 . Натомість 06.06.2024 року він подав заяву про відстрочку від призову на військову службу та в заяві зазначив адресу його фактичного проживання. Крім того, в протоколі про адміністративне правопорушення зазначені дві адреси фактичного проживання, а саме АДРЕСА_1 та місце реєстрації АДРЕСА_2 , але з невідомих йому причин виклик було направлено саме за місцем реєстрації, а не за фактичним місцем його проживання, а тому він був позбавлений можливості отримати виклик та з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У зв`язку з цим позивач просив визнати протиправною та скасувати оскаржувану постанову №143 від 05.03.2025 року.

Процесуальні дії у справі та заяви сторін:

10.03.2025 року позовна заява надійшла до Баштанського районного суду Миколаївської області.

Ухвалою від 13.03.2025 року позовну заяву залишено без руху.

17.03.2025 року до Баштанського районного суду Миколаївської області надійшла уточнена позовна заява.

Ухвалою від 17.03.2025 року відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

26.03.2025 року від відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на позовну заяву (сформований в системі «Електронний суд» 26.03.2025 року), в якому відповідач заперечив проти задоволення позову, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_4 в даній справі не є належним відповідачем та позивач не скористався своїм правом на оскарження постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

31.03.2025 року від відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову, оскільки позивач не прибув за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_3 , натомість вважався повідомленим належним чином, оскільки був відсутнім за адресою свого місця проживання, крім того не повідомив ІНФОРМАЦІЯ_3 про зміну свого місця проживання, оскільки комісія ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка уповноважена вирішувати питання про надання відстрочки від призову не уповноважена оновлювати облікові дані військовозобов`язаного.

Витребувані судом в ухвалі про відкриття провадження документи відповідач ІНФОРМАЦІЯ_3 не надав, у зв`язку з чим суд вирішує справу на підставі наявних в ній доказів відповідно до ч. 5 ст. 77 КАС України.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи (копію паспорту ОСОБА_1 , копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, копію постанови № 142 від 05.03.2025 року, копію протоколу № 86 від 14.02.2025 року, копію повістки № 1823161, копію конверту з повідомленням, копію заяви від 05.06.2024 року, повідомлення про направлення заяви, про відстрочку від призову на військову службу, довідку від 10.03.2025 року № 556/01.05-6/21), суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі

Це означає, що ч.2 ст. 77 КАС України встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржуються, а повідомлені позивачем обставини справи відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує.

Отже, в адміністративних справах щодо оскарження рішень та дій суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Така презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Крім того, ч. 3 ст. 79 КАС України зобов`язує відповідача надати всі наявні у нього докази разом із поданням відзиву, тим більше, що такі вимоги (про надання документів) вказані в ухвалі суду про відкриття провадження у справі, а тому, в даному випадку, суд відповідно до ч. 5 ст. 77, ч.3 ст. 205, ст. 286 КАС України безумовно зобов`язаний розглянути справу на підставі тих доказів, які надані суду сторонами.

В судовому засіданні встановлено, що 14.02.2025 року уповноваженою особою ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно позивача був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 210-1 ч.3 КУпАП у зв`язку з його неявкою до ІНФОРМАЦІЯ_3 26.01.2025 року за повісткою №1823161, направленою йому засобами поштового зв`язку (вкладення №295 від 09.01.2025 року).

Протокол складений у присутності позивача, який вказав, що не отримував виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 . В тексті протоколу вказано, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 05.03.2025 року о 14.30 год.

05.03.2025 року керівником ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 210-1 ч.3 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн. на підставі складеного 14.02.2025 року протоколу за те, що ОСОБА_1 не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 26.01.2025 року за повісткою №1823161, направленою йому засобами поштового зв`язку (вкладення №295). При розгляді протоколу ОСОБА_1 повідомив, що не прибув на виклик, так як повідомлення з «Укрпошти» не отримував.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1, 9 ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Відповідно до ч. 2-3 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

При цьому відповідно до ст. 256 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення повинен містити суть адміністративного правопорушення і нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.

Згідно зі ст. 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 283 КУпАП постанова повинна містити опис обставин, установлених під час розгляду справи, зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення.

Із змісту вказаних норм слідує, що протокол про адміністративне правопорушення як документ, що засвідчує факт неправомірних дій та є одним з основних джерел доказів та єдиною підставою притягнення особи до адміністративної відповідальності, складається за встановленою формою і має містити дані, необхідні для вирішення адміністративної справи, зокрема, про суть правопорушення.

При цьому предмет розгляду у справі про адміністративне правопорушення обмежений обставинами, які вказані у протоколі про адміністративне правопорушення та які визначають його суть та не може виходити за них.

Разом з тим протокол про адміністративне правопорушення стосувався тільки того, що позивач не з`явився за викликом на 26.01.2025 року.

Проте на підставі такого протоколу позивач притягнутий до адміністративної відповідальності ще і за те, що за наданими ним же під час самого розгляду протоколу поясненнями він змінив фактичне місце свого проживання, не повідомивши про це ІНФОРМАЦІЯ_3 , порушивши п.п.7 п.1 Додатку 2 до ПКМУ №1487 від 30.12.2022 року. Таким чином, в супереч вимогам закону, при розгляді справи був допущений суттєвий вихід за межі предмету розгляду справи, який визначався протоколом про адміністративне правопорушення. Також не вказано навіть те, коли було вчинене відповідне правопорушення, від якого слід було відраховувати семиденний строк для повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Натомість при виявленні в ході розгляду протоколу факту іншого порушення уповноважені службові особи ІНФОРМАЦІЯ_3 не були позбавленні можливості скласти окремий протокол за виявленим фактом порушення з подальшим його розглядом у передбаченому законом порядку.

Натомість в даній справі протокол про адміністративне правопорушення стосується саме факту неявки за викликом, а не факту несвоєчасного повідомлення про зміну облікових даних, тому необхідно встановити вину особи саме в неявці за викликом, а не в несвоєчасному повідомленні про зміну облікових даних.

При цьому з матеріалів справи слідує, що позивач не отримував особисто відповідного виклику, натомість поштове відправлення з таким викликом було повернуте до ІНФОРМАЦІЯ_3 з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою.

Відповідно до абз. 2 пп. 2 п. 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560, належним підтвердженням оповіщення військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних.

Таким чином з травня 2024 року абз. 2 пп. 2 п. 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560 передбачив можливість визнання військовозобов`язаного таким, що отримав виклик ІНФОРМАЦІЯ_3 без його фактичного отримання.

Разом з тим будь-які зміни щодо цього до КУпАП, який визначає порядок притягнення особи до адміністративної відповідальності, не були внесені.

Натомість відповідно до ч.1-3 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно з положеннями ст. 9-11 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Отже обов`язковим елементом суб`єктивної сторони будь-якого адміністративного правопорушення є наявність вини у формі умислу чи необережності.

Для визначення вини особи в неявці на виклик і для умисної форми, і для необережної обов`язковим є встановлення того, що така особа фактично знала про те, що їй здійснений такий виклик, як наслідок цього вона усвідомлювала або мала передбачати, що ігноруючи умисно чи з необережності такий виклик вчиняє відповідне правопорушення.

В протилежному випадку її дії щодо неявки на виклик, про який вона не знає взагалі, не ґрунтуються ні на її умислі, ні на необережності, оскільки вона взагалі не усвідомлює і не може навіть передбачити, що своєю бездіяльністю вчиняє правопорушення, оскільки не знає про виклик, який фактично не отримала. І в такому разі подібна неявка особи на виклик, про який вона в дійсності не знала, сталась не з вини такої особи, а, отже, і притягнення особи до адміністративної відповідальності за відсутності її вини у вчиненні відповідного правопорушення, суперечить ст. 9 КУпАП, тому є незаконним.

Висновки суду щодо цього узгоджуються з позицією Верховного Суду в постанові від 20.05.2020 року по справі №524/5741/16-а, відповідно до якої притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Отже, положення абз. 2 пп. 2 п. 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560, в першу чергу, з одного боку, покликане дисциплінувати військовозобов`язаних та унеможливити протиправне ухилення їх від виконання своїх обов`язків щодо належного військового обліку, з іншого боку, дає можливість відповідному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки вживати щодо таких осіб подальші передбачені законодавством заходи щодо їх розшуку, доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також для вжиття заходів впливу, передбачених ст. 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», спрямованих на виконання обов`язків військовозобов`язаним.

Проте саме по собі таке положення Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560, з врахуванням вказаного вище, не свідчить про автоматичну вину особи у неявці на виклик, як обов`язковий елемент складу відповідного адміністративного правопорушення.

У зв`язку з цим викладені в протоколі та постанові діяння позивача не утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП, у зв`язку з відсутністю його вини у неявці на виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 , про необхідність якої він в дійсності обізнаним не був.

Оскільки згідно зі ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який в даному випадку не надав до суду допустимих достатніх фактичних даних на підтвердження правомірності дій, які оскаржуються фізичною особою.

Крім того, суд вважає за необхідне особливо зауважити, що в даному випадку справа стосується перевірки судом правомірності та обґрунтованості притягнення особи до адміністративної відповідальності і саме на таку категорію справ поширюється також конституційна презумпція невинуватості, закріплена в ст. 62 Конституції України, з врахуванням положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та з врахуванням практики Європейського суду з прав людини, який не розрізняє кримінальну та адміністративну відповідальність, вважаючи їх всіх кримінальним переслідуванням, за такого, в адміністративних справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності не позивач має довести законність своїх вимог і відсутність в своїх діях складу адміністративного правопорушення, а відповідач суб`єкт владних повноважень достатніми, належними та допустимими доказами має довести наявність в діях особи складу адміністративного правопорушення та законність її притягнення до адміністративної відповідальності, спростувавши таким чином презумпцію невинуватості особи.

Комплекс описаного вище свідчить про відсутність в діях позивача складу даного адміністративного правопорушення.

Що стосується наслідків скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності то, відповідно до ч.3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Також відповідно до ст. 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обгрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. Якщо буде встановлено, що постанову винесено органом (посадовою особою), неправомочним вирішувати цю справу, то така постанова скасовується і справа надсилається на розгляд компетентного органу (посадової особи).

За такого, скасування постанови та направлення справи на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи) можливе лише тоді, коли оскаржена постанова винесена органом (посадовою особою), неправомочним вирішувати цю справу.

В даному ж випадку постанова винесена органом (посадовою особою), правомочним вирішувати цю справу, тому відсутні підстави для направлення справи на новий розгляд.

У зв`язку з цим, постанова підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Відповідно до чч. 1 та 2 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому, відповідно до п. 7 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 року №154, районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки не є юридичними особами та є відокремленими структурними підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. Натомість територіальні центри комплектування та соціальної підтримки областей є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства.

За такого, саме відповідні обласні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до Бюджетного кодексу України є розпорядниками бюджетних коштів, які одержують відповідні бюджетні асигнування.

Оскільки позов підлягає задоволенню, тому на користь позивача підлягають стягненню витрати, понесені на сплату судового збору, за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 73-77, 90, 242-244, 246, 250-251, 271, 273 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності задовольнити.

Скасувати постанову №142 від 05.03.2025 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ст. 210-1 ч.3 КУпАП у вигляді штрафу та справу про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 246 КАС України:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ).

Повне рішення суду складене 04.04.2025 року.

СУДДЯ: