Справа № 280/9747/24
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

02 квітня 2025 року Справа № 280/9747/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, Головного управління справами Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі відповідач 1), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 належних йому сум грошового забезпечення військовослужбовця при звільненні з військової служби;

- зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31.08.2024 року по день фактичної виплати (20.09.2024 року), виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням з військової служби (червень і липень 2024 року), визначеного з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року;

- стягнути з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (ЄДРПОУ - 22990368) на користь ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень 00 коп.).

В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що станом на дату виключення Позивача зі списків особового складу ГУ МПЗ ЗС України та всіх видів забезпечення, а саме: 31.08.2024 року, Відповідачем не було проведено остаточного розрахунку із Позивачем. Враховуючи, що при звільненні з посади, яку Позивач обіймав в ГУ МПЗ ЗС України, Позивачу не виплачено належні йому суми грошового забезпечення, то відповідно до ст. 116, 117 КЗпП України Позивач має право на виплату середньомісячного заробітку за весь час затримки виплати, а саме з 31.08.2024 року по 20.09.2024 року. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на думку Позивача, повинен складати 93442,60 грн. Просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 28.10.2024 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без виклику та повідомлення сторін.

У відзиві на позовну заяву відповідач 1 зазначає, що в даному випадку правовідносини щодо виконання військового обов`язку, проходження військової служби та статусу військовослужбовця регулюються нормами спеціального законодавства, отже норми Кодексу законів про працю України (надалі також - КЗпП України) на дані правовідносини не поширюються. Крім того, зазначив, що порядок гарантування своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби спеціальним законодавством передбачений. У свою чергу, Позивач своїм правом, яке зазначене в абзаці третьому пункту 242 Положення, не скористався, оскільки виключили його зі списків особового складу військової частини за його згодою (рапортом). Крім того, на момент звільнення та виключення Позивача зі списків особового складу частини з ним був проведений повний розрахунок у відповідності до пункту 242 Положення та претензій щодо порядку та підстав звільнення останнім заявлено не було. Щодо позовної вимоги стосовно застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2023 для розрахунку середнього заробітку відповідач у відзиві зазначив, що у провадженні Запорізького окружного адміністративного суду перебуває справа № 280/8791/24 за позовом Позивача, де предметом позову є перерахунок та виплата грошового забезпечення з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня календарного року, у тому числі за період по 31.08.2024. Отже, позовні вимоги в цій частині є не тільки очевидно безпідставними, а ще й передчасними. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою суду від 24.01.2025 було частково задоволено клопотання відповідача 1 та задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі в якості співвідповідачів: Головне управління справами Міністерства оборони України (проспект Повітряних Сил, 6, м. Київ, 03049, ) (відповідач 2) та військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) (відповідач 3). Підставою для прийняття зазначеної ухвали послугувала та обставина, що частина суми яка є грошовим забезпеченням яке було виплачено Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України, а частина суми є компенсацією за неотримане речове майно, яка була виплачена військовою частиною НОМЕР_1 , при цьому відповідно до пункту 7 Положення про Головне управління справами Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 0.09.2024 року № 639/нм Позивач у спірний період перебував на речовому забезпеченні у Головному управлінні справами Міністерства оборони України (як військовослужбовець ЗСУ, безпосередньо підпорядкований Головнокомандувачу Збройних Сил України).

05.02.2025 до суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву у якому зазначено, що ознайомившись з позовною заявою та додатками до неї Головне управління справами не визнає позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 в Головному управління справами на речовому забезпеченні не перебував, за виплатою грошової компенсації вартості за неотримане речове майно не звертався. Враховуючи вищевикладене, Головне управління справами вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, підстави для задоволення позовних вимог позивача з вини Головного управління справами відсутні, оскільки Головне управління справами не є належним відповідачем по справі.

10.02.2025 до суду від відповідача 3 надійшов відзив на позовну заяву у якому зазначено, що так як Позивач звернувся на адресу військової частини з рапортом (вх.№ 10641 від 02.09.2024р) про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно у зв`язку з звільненням та відповідно до наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 30.08.2024 року №395 "Про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно" який надійшов 02.09.2024 року вх.№ 10655, у зв`язку з тим що військова частина НОМЕР_1 не є розпорядником коштів, військовою частиною НОМЕР_1 було направлено клопотання (від 03.09.2024 року №960/7503) про виділення кошторисних призначень та профінансування виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове забезпечення. 18.09.2024 року зі сторони фінансового органу було здійснено нарахування заявленої суми на рахунок військової частини, 19.09.2024 військовою частиною було здійснено приплата, на рахунок позивача дані кошти надійшли лише 20.09.2024 року. Звертає увагу, що відповідно до абзацу 2 рапорту Позивача (вх.№ 10641 від 02.09.2024р) "Не заперечую про повний розрахунок з усіх видів забезпечення після фактичного виключення мене зі списків особового складу". Оскільки грошове забезпечення та грошова компенсація за неотримане речове майно військовослужбовців поняття не тотожні та фінансуються по різних кодах бюджетної кваліфікації згідно кошторису. На підставі наведеного у відзиві просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з п. 10 ч.1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , в період з 07.10.2021 року по 31.08.2024 року проходив військову службу в Головному управлінні морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України (далі по тексту - ГУ МПЗ ЗС України).

Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по стройовій частині) від 31.08.2024 року № 136, генерал-майора ОСОБА_1 , начальника ГУ МПЗ ЗС України, звільненого наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 30.08.2024 року № 1450 у запас за підпунктом «е» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми одягу, наказано вважати таким, що з 31 серпня 2024 року виключити зі списків особового складу ГУ МПЗ ЗС України, всіх видів забезпечення та направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно доданого позивачем до позову скріншоту 13.09.2024 року на картковий рахунок Позивача надійшли грошові кошти (грошове забезпечення) в сумі 2230212,37 грн. (два мільйони двісті тридцять тисяч двісті дванадцять гривень 37 коп.).

В подальшому, 20.09.2024 року на картковий рахунок Позивача надійшли грошові кошти (грошове забезпечення компенсація за неотримане речове майно) в сумі 123517,04 грн. (сто двадцять три тисячі п`ятсот сімнадцять гривень 04 коп.).

На виконання ухвали суду про витребування доказів відповідачем було надано суду пояснення, та докази у їх обгрунтування з яких слідує, що ОСОБА_1 13 вересня 2024 року Фінансовим управлінням були здійснені виплати у сум 2230212,37 грн., з яких: 1405350,00 грн. одноразова грошова допомога у разі звільнення, 437220,00 грн. грошова компенсація за 140 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій; 421605,00 грн грошова компенсація за 135 днів невикористаної щорічної основної відпустки. 20 вересня 2024 року платежів від Фінансового управління не було.

Також відповідачем 2 суду надана довідка вих. №2220/70/136-в від 03.02.2025 (а.с. 96) згідно якої ОСОБА_1 в Головному управлінні справами Міністерства оборони України на речовому забезпеченні не перебував, за виплатою грошової компенсації вартості за неотримане речове майно не зертався.

Натомість, щодо грошових коштів у розмірі 123517,04 грн. які надійшли на картковий рахунок позивача 20.09.2024, судом з`ясовано що наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 30.08.2024 року №395 було наказано командиру військової частини НОМЕР_1 виплатити генерал-майору ОСОБА_1 , начальнику Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 125398 грн 01 коп. (довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, від 30 квітня 2024 року №18/24) (а.с. 106).

Згідно наданої відповідачем 3 суду копії рапорту ОСОБА_1 вх. №10641 від 02.09.2024, позивач просив відповідача 3 про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно у зв`язку з звільненням та у рапорті позивач зазначив, що не заперечує про повний розрахунок з усіх видів забезпечення після фактичного виключення його зі списків особового складу.

Військовою частиною НОМЕР_1 було направлено начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 клопотання (від 03.09.2024 року №960/7503, а.с. 104) про виділення кошторисних призначень та фінансування виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове забезпечення. 18.09.2024 року зі сторони фінансового органу було здійснено нарахування заявленої суми на рахунок військової частини (а.с. 105), 19.09.2024 військовою частиною було здійснено приплата (а.с. 107), на рахунок позивача дані кошти надійшли лише 20.09.2024.

Оскільки розрахунки належних позивачу сум відповідачі провели не в день звільнення позивача (31.08.2024) то позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши наявні у справі матеріали, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Необхідно зазначити, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення,так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплатигрошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справа № 2340/4192/18.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX, яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких роботодавець повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно статті 27 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України.

Пунктами 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до довідки вих. №306/7 від 09.01.2025 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за липень та серпень 2024 року, наданої відповідачем 1 на вимогу ухвали суду (а.с. 69) за липень 2024 року (31 календарний день) позивачу було нараховано 93690, 00 грн. та з серпень 2024 року (31 календарний день) нараховано 93820,20 грн. Отже, розмір грошового забезпечення за два місяці перед звільненням становить 187510,20 грн. Відтак, середньоденний заробіток позивача складає 3024,36 грн. за день (187510,20 грн. /62 днів).

Щодо позовної вимоги позивача про визначення його середнього заробітку з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року, то такі вимоги задоволенню не підлгають, оскільки відповідно до Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми саме нарахованої заробітної плати. Позивач не надав суду доказів нарахування йому грошового забезпечення у іншому розмірі ніж це зазначено у відповіднй довідці. Не надано позивачем суду і такого, що набрало законної сили рішення суду якимм було б зобов`язано відповідача 1 виплатити позивачу грошове забезпечення за відповідний період у більшому розмірі.

Період затримки розрахунку при звільненні з 01.09.2024 по 20.09.2024, допущений відповідачем 3 за який може бути визначено відшкодування (з урахуванням чинної редакції ст. 117 КЗпП), становить 20 днів. З урахуванням середньоденного заробітку Позивача сума відшкодування становить 60487,16 грн. (3024,36 грн. х 20) та така сума не підлягає зменшенню.

Також, період затримки розрахунку при звільненні з 01.09.2024 по 13.09.2024, допущений відповідачем 1 за який може бути визначено відшкодування (з урахуванням чинної редакції ст. 117 КЗпП), становить 13 днів. З урахуванням середньоденного заробітку Позивача сума відшкодування становить 39316,68 грн. (3024,36 грн. х 13) та така сума не підлягає зменшенню.

Аналогічні висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

На переконання суду, належним способом захисту в даному випадку, з урахуванням п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та ст. 117 КЗпП України є саме стягнення з відповідачів 1 та 3 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч. 1ст. 143 КАС України).

Згідно з ч.3ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл витрат у вигляді судового збору в порядку ст.139 КАС України не здійснюється.

Разом з тим, у позові позивач просить суд стягнути з відповідача 1 витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Вирішуючи заявлене клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд керується таким.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За правилами частини третьої цієї статті для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частини четвертою цієї статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В позовній заяві позивач зазначив вимогу про присудження на його користь витрат, понесених на професійну правничу допомогу, а до позову долучив: договір про надання правничої допомоги та акт виконаних робіт, квитанцію згідно з якими позивачу надано правову допомогу, яка полягала у складанні адміністративного позову.

Долученими до справи документами позивачем доведено факт надання адвокатом правничої допомоги, однак, суд не погоджується із її розміром.

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", "East/West Alliance Limited" проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд враховує, що відповідачем 1 у відзиві заявлено клопотання про відмову в задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки, на думку відповідача 1, заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 5000,00 не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом, а тому розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката у цьому випадку не підлягає задоволенню.

Враховуючи встановлені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, суд вважає заявлений позивачем до відшкодування розмір правової (правничої) допомоги за складання та подання позову явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

Зважаючи на те, що дана справа належить до категорії справ незначної складності, її розгляд здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, а також беручи до уваги значну кількість сталої судової практики у спірних правовідносинах, фактичний обсяг виконаної роботи та її якість, оскільки адвокатом не було належним чином з`ясовані усі обставини для визначення правильного кола відповідачів у справі, та частковість задоволення позовних вимог, на переконання суду, розумно обґрунтованими є заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів 1 та 3 , у розмірі 2000,00 грн., а її стягнення з відповідачів у такому розмірі не становитиме надмірний тягар для державної установи. В решті розрахунок вартості витрат на правову допомогу не є співмірним ні з часом, витраченим адвокатом на супроводження справи, ні з самою складністю справи.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (03049, м.Київ, пр.Повітряних Сил, буд.6, ) , Головного управління справами Міністерства оборони України (проспект Повітряних Сил, 6, м. Київ, 03049, ) та військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Фінансовго управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 належних йому сум грошового забезпечення військовослужбовця при звільненні з військової служби.

Стягнути з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31.08.2024 року по день фактичної виплати 13.09.2024 у розмірі 39316,68 грн. (тридцять дев`ять тисяч триста шістнадцять гривень 68 коп.).

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 належних йому сум грошового забезпечення військовослужбовця при звільненні з військової служби.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31.08.2024 року по день фактичної виплати 20.09.2024 у розмірі 60487,16 (шістдесят тисяч чотириста вісімсот сім гривень 16 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн (одна тисяча) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн (одна тисяча) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н..В Стрельнікова