Справа № 480/3666/24
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2025-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 р. Справа № 480/3666/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.11.2024, головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, повний текст складено 28.11.24 по справі № 480/3666/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 у якій просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ № 39 від 06.01.2024 в частині, що стосується позивача;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення за період з 29.11.2023 по 01.12.2023;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за період з 29.11.2023 по 01.12.2023;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу щомісячної премії за листопад та грудень 2023 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу щомісячну премію за листопад та грудень 2023 року;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди в розмірі 100 000, 00 або 30 000, 00 грн. за листопад та грудень 2023 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду в розмірі 100 000, 00 або 30 000, 00 грн. за листопад та грудень 2023 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що 27.11.2023 отримала наказ про переведення на посаду оператора відділення управління командира мінометної батареї НОМЕР_2 ОМБ та обхідний лист для здачі посади стрільця-санітара 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 6 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 . У зв`язку з цим, у період з 28.11.2023 по 01.12.2023 позивач проходила обхідний лист, а 29.11.2023 склала рапорт про здачу посади.

При проходженні обхідного листа 29.11.2023 ОСОБА_1 від командира 6 стрілецької роти НОМЕР_3 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_2 отримала дозвіл покинути розташування частини з метою здачі інвентарних речей. Втім, під час переміщення до місця проживання, у місті Покровськ отримала повідомлення від начальника штаба 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_3 про подання довідки щодо самовільного залишення нею частини. У зв`язку з цим, закінчивши проходження обхідного листа, цього ж дня близько 20 год. 00 хв. (через 2 години після дзвінка капітана ОСОБА_3 ) позивач повернулася до розташування військової частини НОМЕР_1 . Наступного дня, 30.11.2023 ОСОБА_1 у зв`язку з погіршенням стану здоров`я було евакуйовано до МПП МедР другого стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 , а 01.12.2023 у стройовій частині штабу нею був зданий обхідний лист.

Отже, ОСОБА_1 наголошує на тому, що була відсутня у військовій частині НОМЕР_1 лише протягом 2 годин 29.11.2023, коли проходила обхідний лист по службам, які знаходяться поблизу міста Покровська.

З огляду на зазначене, висновки про самовільне залишення військової частини у період з 29.11.2023 по 01.12.2023, позивач вважає безпідставними, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 28.11.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про скасування наказу та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ № 39 від 06.01.2024 Про результати службового розслідування.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 29.11.2023 по 01.12.2023.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну премію за листопад та грудень 2023 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі 100000 або 30000 гривень за листопад та грудень 2023 року.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що самовільне залишення частини може бути самостійним предметом дисциплінарного стягнення, застосованого до військовослужбовця.

Зазначає, що ст. 84 Дисциплінарного статуту визначено, що для накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення службове розслідування не обов`язково проводиться. Проведення службового розслідування віднесено до дискреційних повноважень командира і не є обов`язковою умовою для притягнення особи до відповідальності. Командир самостійно визначає чи достатньо у нього доказів для притягнення підлеглого або необхідно вжити додаткових заходів щодо уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини, для чого призначити проведення службового розслідування. Отже, накладенню дисциплінарного стягнення на військовослужбовця не обов`язково має передувати проведення службового розслідування.

За таких обставин, зосередженість суду на процедурі проведення службового розслідування, на дрібних, несуттєвих розбіжностях в частині матеріалів службового розслідування, не має вирішального значення при встановленні факту самовільного залишення частини позивачкою та обставин вчинення цього дисциплінарного проступку. Докази, зібрані Військової частиною НОМЕР_1 в рамках проведеного службового розслідування, мали оцінюватись судом першої інстанції за їх сукупністю без відносно від процедури проведення службового розслідування.

Відповідач вказує на те, що прибуття військовослужбовця до медичного пункту частини без направлення командира з поза меж військової частини, не можна розцінювати як правомірне перебування на території військової частини, що вказує на помилковість висновків суду першої інстанції.

На думку апелянта, суд першої інстанції не обґрунтував правомірність відсутності позивачки поза межами військової частини 29.11.2023 та 01.12.2023. Вказавши на формальне проведення службового розслідування Сумський окружний адміністративний суд ухилився від дослідження обставин та підстав відсутності позивачки за місцем несення військової служби 29.11.2023 та 01.12.2023.

Позивач скористалася своїм правом та надала до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначає, що самовільне залишення військової частини, як правопорушення, чітко віднесене до Кодексу України про адміністративні правопорушення та до Кримінального кодексу України.

Як стверджує представник позивача відповідач у відповідь на адвокатський запит не надіслав жодних підтверджень (доказів) притягнення позивача до адміністративної чи кримінальної відповідальності та внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, наприклад, постанову адміністративного суду, вирок, заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини 4 статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та витяг з ЄРДР.

Вказує, що для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби військова служба призупиняється, а отже СЗЧ тягне за собою призупинення служби і відповідно виплат, водночас військова служба позивача не призупинялася.

Позивач наголошує, що згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 06.01.2024 №39 Про результати службового розслідування та актом службового розслідування затверджений командиром в/ч НОМЕР_1 позивач ОСОБА_1 була притягнена до дисциплінарної відповідальності за самовільне залишення військової частини. Що в цілому є неможливим і притягнення до відповідальності за самовільне залишення військової частини не входить до повноважень відповідача, як військової частини.

Відповідачем не надано доказів щодо внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей стосовно кримінального провадження відносно позивача з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення - ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України (самовільне залишення частини або місця служби). За відсутності такого факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини чи місця проходження служби, у військової частини відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати йому грошового забезпечення.

Отже, визнаючи оскаржуваним наказом позивача такою, що самовільно залишила військову частину та позбавляючи її всіх видів забезпечення, відповідачем порушено положення ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII та Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.

Зазначає, що дії позивача не можна кваліфікувати, як самовільне залишення військової частини чи служби, бо факт виконання наказу командира, на думку позивача був доведений (позивач дотримувалася наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) N?176-РС від 26 листопада 2023 року про призначення на нову посаду оператора відділення управління командира мінометної батареї військової частини НОМЕР_4 , адже після видачі цього наказу вона почала проходити обхідний лист), факт лікування був доведений (30.11.2023 позивача було евакуйовано до МПП МедР другого стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 і 4 години вона була під внутрішньовенною інфузією (крапельницею), що підтверджується первинною медичною карткою (форма 100) від 30.11.2023, тобто 30.11.2023 за межі В/Ч НОМЕР_1 позивач не виїжджала), а вже 01.12.2023 позивач приїхала до стройової частини штабу військової частини НОМЕР_1 для здачі обхідного листа.

Щодо позивача ОСОБА_1 відсутній вирок суду та визнання її винною у кримінальному правопорушенні, відповідальність за яке передбачена ст.ст. 407-408 КК України, відсутня і постанова суду за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП.

Враховуючи те, що позивача не було притягнуто до кримінальної або адміністративної відповідальності, а також відсутній обвинувальний вирок, який набрав законної сили, або ж постанова суду факт самовільного залишення військової частини позивачем у встановленому законом порядку підтверджений не був позивач вважає, що оскаржуваний наказ в частині визначення періоду самовільного залишення військової частини ОСОБА_1 з 29.11.2023 року по 01.12.2023 року та позбавлення її виплат - є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а відтак рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.11.2024 по справі № 480/3666/24 є повністю законним.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що у листопаді 2023 року ОСОБА_1 проходила службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця-санітара 1-го стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 6-ї стрілецької роти, 2-го стрілецького батальйону.

Під час проходження служби позивачем, 29.11.2023 тво командира 6-ї стрілецької роти НОМЕР_5 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_4 подано рапорт у якому повідомлялось про те, що 29.11.2023 під час перевірки особового складу о 07 год. 00 хв. встановлена відсутність військовослужбовця за мобілізацією ОСОБА_1 (а.с. 100)

З метою з`ясування обставин, вказаних у рапорті, 29.11.2023 відповідачем прийнято наказ № 2323 про призначення службового розслідування. (а.с. 99)

За результатами службового розслідування, 06.01.2024 складено акт, згідно з яким ОСОБА_1 визнано такою, що самовільно залишила військову частину у період з 29.11.2023 по 01.12.2023, у зв`язку з чим, запропоновано притягнути її до дисциплінарної відповідальності. (а.с. 97-99)

За змістом акту службового розслідування, позивач була відсутня у розташуванні військової частини НОМЕР_1 у період з 29.11.2023 по 01.12.2023. При цьому, інформація щодо надання дозволу на залишення військової частини тво командира 6-ї роти 2-го стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_2 , а також інформація щодо перебування позивача 30.11.2023 у місці розташування військової частини НОМЕР_1 , не знайшла підтвердження. (а.с. 97-99).

На підставі висновків службового розслідування, 06.01.2024 відповідачем прийнято наказ № 39, яким ОСОБА_1 визнано такою, що самовільно залишила військову частину у період з 29.11.2023 по 01.12.2023, у зв`язку з чим, до неї застосовано дисциплінарне стягнення догана, а помічнику командира начальнику фінансово-економічної служби наказано не виплачувати позивачу грошове забезпечення за період з 29.11.2023 по 01.12.2023, а також щомісячну премію та додаткову винагороду в розмірі 100000 або 30000 гривень за листопад і грудень 2023 року. (а.с. 93).

Позивач, не погодившись із наказом № 39, яким ОСОБА_1 визнано такою, що самовільно залишила військову частину звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про невідповідність оскаржуваного наказу критеріям, встановленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування цього наказу.

З огляду на встановлену судом протиправність наказу № 39 від 06.01.2024, суд вважав обґрунтованими і позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу грошове забезпечення за період з 29.11.2023 по 01.12.2023, щомісячну премію та додаткову винагороду в розмірі 100000 або 30000 гривень за листопад і грудень 2023 року.

Приймаючи до уваги те, що задоволення позовних вимог у вказаній частині в повній мірі захищає права та інтереси позивача про захист яких був поданий позов, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення за період з 29.11.2023 по 01.12.2023, щомісячної премії та додаткової винагороди в розмірі 100000 або 30000 гривень за листопад і грудень 2023 року, суд вважав такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до ст. 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який у подальшому був продовжений та діє станом на час розгляду справи.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною 1 ст. 1 Закону № 2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами 2 - 4 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України(далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).

Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків (частина третя статті 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ).

Згідно з частиною першою статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Наведені норми Дисциплінарного статуту ЗСУ дають підстави дійти висновку, що суть дисциплінарного правопорушення полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушенні військової дисципліни чи громадського порядку.

Відповідно до вимог статей 83-86 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення рядовим (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).

Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування.

Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Після розгляду письмової доповіді про проведення службового розслідування командир проводить бесіду з військовослужбовцем, який вчинив правопорушення. Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Згідно з вимогами статті 91 Дисциплінарного статуту ЗСУ заборонено за одне правопорушення накладати кілька дисциплінарних стягнень або поєднувати одне стягнення з іншим, накладати стягнення на весь особовий склад підрозділу замість покарання безпосередньо винних осіб.

Статтею 48 Дисциплінарного статуту встановлено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Командир відділення, головний сержант (заступник командира) взводу мають право застосовувати стягнення, передбачені пунктами "а"-"г" статті 48 цього Статуту (ст. 49 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

За правилами ст. 49 цього Статуту військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.

Частиною 1 статті 40 Закону №2232-ХІІ визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", ;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", ;Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

При цьому, згідно з положеннями ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Аналогічні норми містяться в пунктах 144-1 і 144-2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

При цьому ст. 85 Дисциплінарного статуту визначає порядок проведення службового розслідування, яке, з огляду на приписи ч. 1 ст. 84 цього Статуту, може передувати прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення та проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Частиною 4 ст. 85 Дисциплінарного статуту встановлено, що якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Отже, аналіз положень ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII у системному зв`язку з положеннями ч. 4 ст. 85 Дисциплінарного статуту дозволяє зробити висновок, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до ЄРДР. У свою чергу внесення відповідних відомостей до ЄРДР здійснюється на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, яким під час службового розслідування з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення.

Визначення в абз. 2 ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII командира військової частини суб`єктом звернення до органу досудового розслідування із заявою (повідомленням) про вчинене кримінальне правопорушення, на підставі якої вносяться відповідні відомості до ЄРДР, обумовлено, перш за все, тим, що кримінальні правопорушення, передбачені абз. 1 ч. 2 цієї статті, нерозривно пов`язані з порушенням військовослужбовцем військової дисципліни.

Відповідно до положень Дисциплінарного статуту за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир, який зобов`язаний постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення (ч. 1 ст. 5 Дисциплінарного статуту); у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення (ч. 1 ст. 45 Дисциплінарного статуту); командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом (ч. 3 ст. 45 Дисциплінарного статуту).

За змістом ч. 4 ст. 6 Дисциплінарного статуту на командира покладений обов`язок вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні чи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного, зокрема, із самовільним залишенням військової частини або місця служби, ухиленням від військової служби чи дезертирством, із негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи або вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками кримінального правопорушення.

Схожий за змістом обов`язок командира, пов`язаний із забезпеченням військової дисципліни та встановлення обставин вчинення дисциплінарного проступку, закріплений у пункті 144-4 Положення, згідно з яким у разі прибуття до місця служби військовослужбовця, військову службу якого призупинено, командир (начальник) військової частини з`ясовує підстави його відсутності і негайно інформує про це орган досудового розслідування та орган управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням.

Таким чином, саме командир військової частини, який користується усією повнотою дисциплінарної влади стосовно підлеглих йому військовослужбовців, уповноважений контролювати дотримання військової дисципліни у військовій частині, своєчасно виявляти факти порушення військової дисципліни та встановлювати винних у цьому осіб, а в разі виявлення в діях військовослужбовця ознак кримінального правопорушення зобов`язаний повідомляти про це орган досудового розслідування.

Отже, в ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII законодавець чітко визначив, що лише внесення до ЄРДР відомостей про самовільне залишення військовослужбовцем військової частини або місця служби, дезертирство або добровільну здачу в полон, які повідомлені командиром (начальником) військової частини в порядку ч. 4 ст. 85 Дисциплінарного статуту, тобто встановлені за результатом проведення службового розслідування, є достатньою підставою для негайного призупинення військової служби, що тягне за собою тяжкі наслідки для військовослужбовця.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 17.10.2023 у справі № 420/8263/22, яку суд, з урахуванням вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, враховує під час розгляду даної справи.

Колегія суддів зазначає, що самовільне залишення військової частини, як правопорушення, віднесене до Кодексу України про адміністративні правопорушення та до Кримінального кодексу України.

Так відповідно до приписів ст. 9 КУпАП адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

За змістом ст. 172-11 КУпАП самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до трьох діб - тягнуть за собою арешт з утриманням на гауптвахті на строк до п`яти діб.

Діяння, передбачені частиною першою цієї статті, вчинені особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за такі самі порушення, - тягнуть за собою арешт з утриманням на гауптвахті на строк від семи до десяти діб.

Самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової військової служби), а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на військову службу у разі призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб, - тягнуть за собою накладення штрафу від сімдесяти до ста сорока п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк до семи діб.

Діяння, передбачені частинами першою або третьою цієї статті, вчинені в умовах особливого періоду, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста сорока п`яти до двохсот вісімдесяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк від семи до десяти діб.

Розділом III КУпАП визначені органи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення.

Згідно зі статтею 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами (суддями), а у випадках, передбачених цим Кодексом, місцевими адміністративними та господарськими судами, апеляційними судами, Верховним Судом.

У свою чергу, підвідомчість справ про адміністративні правопорушення установлені Главою 17 КУпАП.

У відповідності до ст. 221 КУпАП судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема статтями 172-4 - 172-20.

Отже, справи з приводу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.172-11 розглядаються суддею відповідно територіальній юрисдикції суду.

Статтею 255 КУпАП установлено, що у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218-221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи:

- органів управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України (про правопорушення, вчинені військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів, а також працівниками Збройних Сил України під час виконання ними службових обов`язків, - стаття 44, частини друга і третя статті 123, статті 172-10 - 172-20, 173, 174, 178, 182, 184-1, 185 і 185-7);

- прокурор (статті 172-4 - 172-20, 185-4, 185-8, 185-11);

- командири (начальники) військових частин (установ, закладів), командири підрозділів, які уповноважені на те командирами (начальниками) військових частин (установ, закладів) (статті 172-10 - 172-20).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене статтею 172-11 КУпАП здійснюється суддею відповідного суду за результати розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, складеного зазначеними у статті 255 КУпАП посадовими особами.

Вказане означає, що лише суддя відповідного суду може вирішувати питання наявності чи відсутності у діях особи адміністративного правопорушення передбаченого статтею 172-11 КУпАП.

Системний аналіз зазначених норм КУпАП дає підстави для висновку, що особа може вважатися такою, що вчинила адміністративне правопорушення передбаченого статтею 172-11 КУпАП лише у випадку встановлення судом у її діях складу цього правопорушення за результатами розгляду складеного відносно неї протоколу, про що виноситься постанова.

Згідно зі статтею 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Кримінального кодексу України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Статтею 407 Кримінального кодексу України визначено склад злочину, за який передбачено покарання в разі самовільного залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу.

Так, ч. 1-5 ст. 407 Кримінального кодексу України передбачено, що самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю понад три доби, але не більше місяця, - караються триманням у дисциплінарному батальйоні на строк до двох років або позбавленням волі на строк до трьох років.

Самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби), а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, або хоч і менше десяти діб, але більше трьох діб, вчинені повторно протягом року, - караються штрафом від однієї тисячі до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або службовим обмеженням на строк до двох років, або позбавленням волі на строк до трьох років.

Самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене особами, зазначеними в частинах першій або другій цієї статті, - караються позбавленням волі на строк від двох до п`яти років.

Самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене особами, зазначеними в частинах першій або другій цієї статті, - караються позбавленням волі на строк від трьох до семи років.

Самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці, вчинене особами, зазначеними в частинах першій або другій цієї статті, - караються позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років.

Разом з тим, ст. 2 Кримінального кодексу України визначає, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч. 1 ст. 1 Кримінального процесуального кодексу України).

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту "г" частини другої, пункту "г" частини третьої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "в" пункту 2 частини четвертої, підпунктів "е" пунктів 1 і 2, підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої та підпункту "е" пункту 1, підпункту "д" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.

Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.

Судовим розглядом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що стверджуючи про самовільне залишення військової частини у період з 29.11.2023 по 01.12.2023 ОСОБА_1 , відповідач посилається на акт службового розслідування та додані до нього матеріали, зокрема, пояснення капітана ОСОБА_3 , старшого лейтенанта ОСОБА_2 , старшого солдата ОСОБА_5 та солдата ОСОБА_6 .

В той же час, зі змісту первинної медичної картки (форма 100), яка додавалась під час проведення службового розслідування (а.с. 52-53), 30.11.2023 позивач перебувала на лікуванні у розташуванні МПП МедР другого стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 , тобто, в межах розташування військової частини НОМЕР_1 , про що вказувалось у поясненнях, наданих під час проведення службового розслідування. (а.с. 104).

Натомість, пояснення від військовослужбовців МПП МедР другого стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 , не відбирались, обставини перебування позивача на лікуванні відповідачем не перевірялись.

Крім того, колегія суддів зазначає, що за змістом акту службового розслідування відсутність ОСОБА_1 була встановлена заступником командира НОМЕР_5 стрілецького батальйону капітаном ОСОБА_3 під час перевірки особового складу 6-ї стрілецької роти 2-го стрілецького батальйону. При цьому, зауважено на тому, що старший лейтенант ОСОБА_2 не зміг пояснити відсутність позивача. (а.с. 94).

Так само, у своїх поясненнях старший лейтенант ОСОБА_2 повідомив, що на момент телефонного дзвінка капітана ОСОБА_3 , йому не відомо було про перебування ОСОБА_1 за межами військової частини для збирання речей з метою переведення до іншої частини. (а.с. 103), а капітан ОСОБА_3 у поясненнях вказував на те, що саме він встановив відсутність позивача під час шикування 29.11.2023. (а.с. 102).

Проте, за змістом доповіді про самовільне залишення місця служби та рапорту тво командира 6-ї стрілецької роти НОМЕР_5 стрілецького батальйону старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 29.11.2023, які стали підставою для призначення службового розслідування, відсутність ОСОБА_1 була встановлена старшим лейтенантом ОСОБА_2 о 07 год. 00 хв. 29.11.2023 під час ранкового шикування (а.с. 100-101).

Така суперечливість у обставинах встановлення відсутності ОСОБА_1 у розташуванні військової частини, свідчить про формальне проведення службового розслідування.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що наказ "Про результати службового розслідування" №39 від 06.01.2024, яким було визнано ОСОБА_1 такою, що була відсутня на військовій службі з 29.11.2023 по 01.12.2023 (самовільне залишення частини) притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення "Догана", призупинено виплату грошового забезпечення з 29.11.2023 по 01.12.2023, не виплачено премію за листопад та грудень 2023 року, не виплачено додаткову винагороду в розмірі 100 000 або 30 000 гривень за листопад та грудень 2023 року.

Проте, з наведеного наказу відповідача колегія суддів вбачає, що військова служба позивача не призупинялася, доказів внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно кримінального провадження відносно ОСОБА_1 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення - ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України (самовільне залишення частини або місця служби) відповідач не надав, жодного обвинувального вироку чи постанови проти позивача немає, як і кримінального чи адміністративного провадження проти неї, а отже позбавлення виплат є неправомірним.

За відсутності факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини чи місця проходження служби, у військової частини відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати їй грошового забезпечення.

Видання командиром військової частини наказу, яким особа визнається такою, що самовільно залишила військову частину чи місце служби чинним законодавством не передбачено.

Отже, визнаючи наказом №39 від 06.01.2024 року позивача такою, що самовільно залишила військову частину та позбавляючи її всіх видів забезпечення за період з 29.11.2023 по 01.12.2023, відповідачем порушено положення ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII та Порядку №260.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що в порушення вимог ст. 24 Закону № 2232-XII, п. п. 144-1, 144-2 Положення, ч. 4 ст. 85 Закону № 551-XIV відповідач передчасно та безпідставно визнав позивача такою, що була відсутня на військовій службі у зв`язку із самовільним залишенням місця несення служби 29.11.2023-01.12.2023.

Крім того, не здійснення заходів щодо належної перевірки обставин перебування позивача 30.11.2024 на лікуванні та перевірки її дій і місцезнаходження в інші дні, на переконання колегії суддів, свідчить про формальне проведення службового розслідування та необґрунтованість його висновків.

Колегія суддів зазначає, що закон пов`язує можливість констатації посадовими особами військової частини факту дезертирства чи самовільного залишенням місця служби і, як наслідок, призупинення військовослужбовцю військової служби, факт внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей щодо можливого вчинення військовослужбовцем дезертирства чи самовільного залишення служби.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, на час прийняття відповідачем оскаржуваного наказу до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесено відомості щодо можливого вчинення позивачем самовільного залишення служби.

Крім того, доказів на підтвердження притягнення позивача до адміністративної чи кримінальної відповідальності за самовільне залишення служби матеріали справи не містять.

Отже, колегія суддів враховуючи, що факт самовільного залишення позивачем військової частини у встановленому законом порядку не є підтвердженим, дійшла висновку, що відповідно позбавлення ОСОБА_1 виплат (у той час, коли служба не призупинялася), визнання позивача такою, що самовільно залишила військову частину є протиправним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач передчасно, не на підставі та не у спосіб передбачений чинним законодавством, протиправно видав оскаржуваний наказ № 39 від 06.01.2024, чим позбавив позивача належного грошового забезпечення.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, колегія суддів підстав для його скасування не вбачає.

Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.11.2024 по справі № 480/3666/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк