Справа № 200/1271/25
Суддя: Чучко В.М.
Дата ухвалення: 2025-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року Справа№200/1271/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чучка В.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 (далі за текстом позивач) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (надалі ГУ ПФУ в Житомирській області, відповідач), про:

- визнання протиправним та скасування рішення від 11.02.2025 року № 11 про відмову в призначенні пенсії з 04.02.2025 року;

- зобов`язання зарахувати до страхового стажу роботи у відповідності із записами трудової книжки від 10.09.1980 року та даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування з 10.09.1980 по 26.02.1982, з 23.06.1984 по 31.03.2000, з 17.04.2000 по 11.04.2001, з 09.02.2002 по 31.05.2002, з 01.01.2003 по 31.03.2003, з 14.04.2003 по 01.12.2003, з 01.04.2006 по 31.05.2006, з 07.06.2006 по 09.11.2006, з 03.05.2007 по 07.11.2007, з 05.05.2008 по 31.08.2008, з 01.09.2008 по 05.11.2008, з 12.05.2009 по 03.11.2009, з 11.05.2010 по 15.11.2010, з 11.01.2011 по 07.02.2011, з 23.02.2011 по 05.01.2012, з 12.03.2012 по 18.04.2015;

- зобов`язання призначити пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 04.02.2025 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням ГУ ПФУ в Житомирській області від 11.02.2025 року № 11 позивачу відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу роботи 30 років, оскільки до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки від 10.02.1980 (без номера), оскільки дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 не відповідає паспортним даним ІНФОРМАЦІЯ_2 . За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку згідно свідоцтвам про народження № НОМЕР_1 від 30.06.1997 на ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки прізвище матері ОСОБА_3 не відповідає паспортним даним ОСОБА_4 . Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним та таким, що порушує її право на отримання належної пенсії.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 03.03.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі без проведення судового засідання та повідомлення сторін, у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено. В ухвалі було запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву зі всіма доказами на його підтвердження, які наявні у відповідача.

20 березня 2025 року до суду надійшов відзив представника відповідача, в якому зазначено, що за доданими документами до страхового стажу позивача не зараховано: періоди трудової діяльності, згідно трудової книжки від 10.02.1980 (без номера), оскільки дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 не відповідає паспортним даним 26.02.1964; періоди догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку згідно свідоцтв про народження № НОМЕР_1 від 30.06.1997 на ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки прізвище матері ОСОБА_3 не відповідає паспортним даним ОСОБА_4 . Диплом про навчання до матеріалів справи не долучено. Інші документи передбачені пунктом 3, 8, 26 Порядку № 637 відсутні. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб зараховано всі періоди трудової діяльності. Таким чином, підтверджено належними документами страховий стаж 11 років 11 місяців 29 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком, тому ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії. Отже, позов є необґрунтованим, тому підлягає залишенню без задоволення. Враховуючи викладене, представник відповідача просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 04.02.2025 року звернулась через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Звернення було опрацьовано за принципом екстериторіальності, спеціалістами Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Рішенням від 11.02.2025 року № 11 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Страховий стаж заявниці на дату звернення становить 18 років 07 місяців 08 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки від 30.08.1982 серія НОМЕР_2 : з 23.08.1982 по 23.04.1984, з 19.06.1984 по 03.06.1993, з 17.11.1993 по 27.03.1998, оскільки титульна сторінка не засвідчена печаткою; період навчання з 01.09.1978 по 18.02.1982 згідно диплому від 03.03.1982, оскільки не підтверджено зміну дошлюбного прізвища « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

04.07.2024 року позивач повторно звернулася засобами вебпорталу електронних послуг Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV.

Звернення було опрацьовано за принципом екстериторіальності, спеціалістами Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Рішенням від 12.07.2024 №67 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. За результатами розгляду документів, доданих до заяви до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки від 10.02.1980 (без номера), оскільки дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 не відповідає паспортним даним 26.02.1964. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку згідно свідоцтв про народження № НОМЕР_1 від 30.06.1997 на ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки прізвище матері ОСОБА_3 не відповідає паспортним даним ОСОБА_4 . Диплом про навчання до матеріалів справи не долучено. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб всі періоди трудової діяльності враховані. Інші документи передбачені пунктом 3,8,26 Порядку № 637 відсутні.

Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з такого.

За ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав свобод людини є головним обов`язком держави.

На підставі ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як слідує зі ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи ґрунтуються і не можуть бути скасовані.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі за текстом Закон 1058) передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Положеннями ч. 1 ст. 9 Закону 1058 передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до ст. 26 Закону 1058 починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 30 років.

За ст.1, п. 1 ст. 24 Закону 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 Закону №1058).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), а саме, у статті 56 Закону України №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

За змістом положень статті 62 Закону №1788, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону №1788 постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

На підставі пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці орган Пенсійного фонду вправі вимагати від заявника подання додаткових документів на підтвердження страхового стажу.

З матеріалів справи судом встановлено, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки від 10.02.1980 (без номера), оскільки дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 не відповідає паспортним даним 26.02.1964.

Суд зазначає, що на момент внесення записів до трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02 серпня 1985 року №252, зі змінами, внесеними постановою Держкомпраці СРСР від 19 жовтня 1990 року №412 (далі - Інструкція №162), та Інструкція про ведення трудових книжок, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (далі - Інструкція №58), які містять аналогічні положення про те, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пунктів 2.3, 2.4, 2.8 глави 2 Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Аналогічні за змістом положення містила також Інструкція №162.

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 року по справі №654/890/17 (провадження №К/9901/22832/18), яка в силу положень частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

В постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 (провадження №К/9901/110/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист.

Отже, з вищенаведеного слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

При цьому, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо періодів роботи, та ці записи є належними та допустимим доказами для підтвердження його трудового стажу.

За таких обставин суд приходить до переконання, що неправильно здійснено запис в трудову книжку не може бути підставою неврахування періодів роботи для обрахунку стажу при призначенні (перерахунку) пенсії за віком, оскільки позивач не може відповідати за правильність оформлення трудової книжки і відповідність дотримання вимог законодавства на підприємстві.

Суд зазначає, що відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Такі повноваження Пенсійного фонду повинні бути використані з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких вони спрямовані.

Відтак, враховуючи вищенаведене, у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих особою документів відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності.

Наявність сумнівів у відповідача відповідно до зазначеного законодавства може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак не можуть нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу.

Суд зазначає, що не зарахування до стажу позивача періодів роботи згідно трудової книжки від 10.02.1980 (без номера) буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Відповідач в свою чергу не надав суду доказів того, що в трудовій книжці позивача містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Разом з тим, окрім наведеної обставини, трудова книжка позивача містить усі необхідні записи про роботу і на переконання суду є достатнім підтвердженням права на пенсійне забезпечення.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо періоду роботи відповідачем суду не надано. При цьому, при вирішенні цієї справи суд враховує те, що позивач жодним чином не впливає на дотримання порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі недоліки у внесених в ній записах.

Також, до страхового стажу позивача не зараховано періоди догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку згідно свідоцтв про народження №435964 від 30.06.1997 на ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки прізвище матері ОСОБА_3 не відповідає паспортним даним ОСОБА_4 .

Так за змістом статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу за спеціальністю.

Таким чином, до загального стажу, що дає право на пенсію за віком, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

Як слідує з матеріалів справи позивач є матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно свідоцтва про народження № НОМЕР_1 від 30.07.1997 року.

Суд критично оцінює твердження відповідача про те, що прізвище позивача " ОСОБА_3 " зазначене в документах, не збігається з прізвищем " ОСОБА_4 " згідно паспорта позивача у зв`язку з чим період догляду за дитиною не враховано до загального страхового стажу позивача.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки чи довідки про наявний страховий стаж.

Виходячи з викладеного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11.02.2025 року № 11 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню.

Відносно позовних вимог про зобов`язання призначити пенсію за віком, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Разом з цим, у відповідності до ст. 81 Закону 1788 призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Отже, правовідносини із призначення пенсій відносяться до виключної компетенції органів Пенсійного фонду, та є їх дискреційними повноваженнями і суд, захищаючи права та свободи особи, не може перебирати на себе функції інших органів державної влади, та втручатися в делеговані повноваження пенсійного органу.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу роботи у відповідності із записами трудової книжки від 10.09.1980 року та даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування з 10.09.1980 по 26.02.1982, з 23.06.1984 по 31.03.2000, з 17.04.2000 по 11.04.2001, з 09.02.2002 по 31.05.2002, з 01.01.2003 по 31.03.2003, з 14.04.2003 по 01.12.2003, з 01.04.2006 по 31.05.2006, з 07.06.2006 по 09.11.2006, з 03.05.2007 по 07.11.2007, з 05.05.2008 по 31.08.2008, з 01.09.2008 по 05.11.2008, з 12.05.2009 по 03.11.2009, з 11.05.2010 по 15.11.2010, з 11.01.2011 по 07.02.2011, з 23.02.2011 по 05.01.2012, з 12.03.2012 по 18.04.2015, суд зазначає, що спірним рішенням Головного Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11.02.2025 року № 11 позивачу взагалі не зараховані періоди роботи згідно трудової книжки від 10.02.1980 (без номера).

Згідно положень частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд вважає, що для повного та ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог, а саме: зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 04.02.2025 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з зарахуванням періодів роботи згідно трудової книжки від 10.02.1980 (без номера) та періоду догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку згідно свідоцтва про народження № НОМЕР_1 від 30.06.1997.

Таким чином, у спірних правовідносинах, на думку суду, відповідач діяв з порушенням меж повноважень, визначених Законами України, необґрунтовано та не пропорційно, чим порушив вимоги ст. 18 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими органи державної влади та органи місцевого самоврядування, в тому числі, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також обґрунтовано і пропорційно.

Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказів, які б доводили необґрунтованість заявленого позову, відповідач суду не надав, а отже позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

Приймаючи до уваги, що позов задоволено частково, у порядку ст. 139 КАС України судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що позивачем при поданні позову сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн., з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області підлягає стягненню 775,17 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11.02.2025 року № 11 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.02.2025 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з зарахуванням періодів роботи згідно трудової книжки від 10.02.1980 (без номера) та періоду догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку згідно свідоцтва про народження № НОМЕР_1 від 30.06.1997, з урахуванням висновків суду.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (місцезнаходження: 10003, м. Житомир, вул. О. Ольжича, буд. 7, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), судовий збір у розмірі 775 (сімсот сімдесят п`ять) гривень 17 копійок.

Судове рішення складено та підписано 03 квітня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.М. Чучко