Справа № 607/3877/25
Суддя: Мостецька А. А.
Дата ухвалення: 2025-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.04.2025 Справа №607/3877/25 Провадження №2-а/607/243/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Мостецької А. А.

за участю секретаря Ярош Н. В.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідачаІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності є незаконною з наступних підстав. Зокрема, коли його зупинили перевірити облікові документи, він працівникам ІНФОРМАЦІЯ_2 надав витяг з додатку Резерв + та довідку, видану начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 від 20.03.2023 року за № 2116, про те що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, як усиновитель, відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», розділ IV, ст. 23 абз. 9, ч. 1. Працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 документи було сфотографовано та надіслано комусь з операторів, як йому це було повідомлено, після чого працівники ІНФОРМАЦІЯ_2 намагалися його доставити в приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 за «наказом» якогось оператора, та без будь-яких пояснень, однак він відмовився і попросив виписати та надати йому повістку, де працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 йому було відмовлено. В поясненні до Протоколу, він зазначив, що працівники ІНФОРМАЦІЯ_2 зупинили його без поліції. 13 лютого 2025 року він прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , для уточнення даних, і в той же час офіцером військового обліку та бронювання ІНФОРМАЦІЯ_3 , старшим лейтенантом ОСОБА_3 складено Протокол. До даного Протоколу долучено Повістку № 20 та Акт відмови від отримання повістки від 03.02.2024 року. Зазначає, що при зупинці 03.02.2025 року, у видачі Повістки йому відмовили та Акт відмови від отримання повістки при зупинці не складався.

Крім того, вказав, що у протоколі не вказано ні його статус (призовник, військовозобов?язаний, резервіст), ні в чому ж саме полягає порушення ним правил військового обліку, перелік яких відображено в Додатку 2 «Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов?язаних та резервістів», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487 (зі змінами). Вказана обставина свідчить про невірне зазначення нормативного акту, який передбачає відповідальність за нібито вчинене ним правопорушення.

Також зазначив, що до складеного відносно нього Протоколу № 203 про адміністративне правопорушення від 13 лютого 2025 року, не долучено взагалі жодного доказу (у графі «До протоколу додається» не зазначено жодного документу тощо), суть нібито вчиненого ним адміністративного правопорушення ґрунтується виключно лише на припущеннях посадової особи, яка склала Протокол ( ОСОБА_3 ), стосовно того, що він «не явився за повісткою». У протоколі відсутні будь-які відомості про те, коли саме ним було вчинено нібито адміністративне правопорушення, чи є воно триваючим, коли саме воно було виявлено уповноваженими особами або повинно було б бути виявленим, тощо. Крім того, ні в Протоколі, ні в оскаржуваній Постанові не конкретизовано суть адміністративного правопорушення, яка повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 210-1 ч. 3 КУпАП. При винесенні 16 лютого 2025 року оскаржуваної Постанови, начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковник ОСОБА_4 послався на надуманий факт, який не підтверджено жодним доказом (до протоколу доказів не долучено, а саме відеофіксацію, фотофіксацію, копії повістки та Акту, які при ньому не видавалися).

Відтак позивач просить суд скасувати постанову № 215 від 16 лютого 2025 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП скасувати, а також стягнути з відповідача судові витрати, зокрема сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 гривень.

Представник відповідача подав відзив на позов, в якому вказав, що відповідач даний позов не визнає та вважає таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

13.02.2025 року близько 13:00 год гр. ОСОБА_1 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 у зв?язку із тим, що у додатку Резерв+ при його оновленні було помічено повідомлення про порушення правил військового обліку.

Зі слів ОСОБА_1 3.02.2025 року працівники ІНФОРМАЦІЯ_2 намагалися супроводити його до центру, однак він відмовився від візиту, а натомість виявив бажання отримати повістку для звірки даних, в результаті чого працівники ТЦК відпустили.

13.02.2025 року під час звіряння військово-облікових даних встановлено, що громадянин

ОСОБА_1 , перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також, його було повідомлено про те, що він перебуває в розшуку згідно бази даних розшуку Тернопільського РУ поліції ГУ НП в Тернопільській області ІТС «Інформаційний портал Національної поліції

України» за скоєння ним правопорушення за ч.3 ст.210-1 КУпАП через те, що відмовився від отримання повістки для уточнення даних згідно акту відмови від 3.02.2025 р. Зважаючи на це, звернення щодо нього було передано до відповідного відділення поліції та його дані внесено у базу розшуку Тернопільського РУ поліції ГУ НП в Тернопільській області.

Абзацом 2 частини 1 статі 22 України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що громадяни, у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки зобов?язані з?явитися у зазначені у ній місце та

строк. Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зокрема передбачено, що громадяни за невиконання своїх обов?язків щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації несуть відповідальність згідно із законом. Таким чином, громадянин ОСОБА_1 , здійснив правопорушення, яке вчинене в особливий період (особливий період в Україні діє з моменту оприлюднення Указу Президента від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України від 17.03.2014 № 1126-VII, що набрав чинності з дня його опублікування в газеті «Голос України» від 18.04.2014 року № 49, чим порушив вимоги п. 5. ч. 10 ст. 1 Закону України «Про Військовий обов?язок та військову службу», підпункт 2 п.1 «Правил військового обліку призовників, військовозобов?язаних та резервістів» (додаток 2 до Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30.12.2022 року зі змінами), тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 - 1 КУпАП.

У позовній заяві позивачем основний акцент зроблено на те, що він жодної повістки не отримував і від її отримання не відмовлявся. Тому не вбачає у своїх діях ознак адміністративного правопорушення, також акцентує увагу на тому, що в даний час користується правом на відстрочку. Однак, відповідач з такою позицією позивача не згідний, оскільки останній до матеріалів справи додав і копію повістки і акт відмови від її отримання з підписами двох свідків.

Оскаржувана постанова по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 16.02.2025 р. № 215 є правомірною, прийнятою згідно норм чинного законодавства.

Підсумовуючи наведене, відповідач вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення необґрунтованими та безпідставними, а позовну заяву такою, яка задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач у судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив її задовольнити, з підстав та обґрунтувань зазначених у ній.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак у відзиві на позовну заяву просив проводити судовий розгляд без його участі.

При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Заслухавши пояснення позивача, перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Суд, встановив, що на ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП № 203 від 13.02.2025, та постанову про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП №215 від 16.02.2025, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 гривень.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що 13 лютого 2025 року громадянин ОСОБА_1 , близько 13 год хв прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 що за адресою: АДРЕСА_1 , у зв?язку із тим, що у додатку Резерв + при його оновленні було помічено повідомлення про порушення правил військового обліку. Зі слів ОСОБА_1 3.02.2025 року працівники ІНФОРМАЦІЯ_2 намагалися супроводити його до ІНФОРМАЦІЯ_2 але ОСОБА_1 відмовився від візиту а натомість виявив бажання отримати повістку для звірки даних, в результаті чого працівники ІНФОРМАЦІЯ_2 його відпустили. 13 лютого 2025 під час звіряння військово-облікових даних встановлено, що громадянин ОСОБА_1 , перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також, його було повідомлено про те що він перебуває в розшуку згідно бази даних Розшуку Тернопільського РУ поліції ГУ НП в Тернопільській області ІТС «Інформаційний портал Національної поліції України» за скоєння ним правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП через те, що відмовився від отримання повістки для уточнення даних, згідно акту відмови від 3.02.2025 р. Зважаючи на це, звернення щодо нього було передано до відповідного відділення поліції та його дані внесено у базу розшуку Тернопільського РУ поліції ГУ НП в Тернопільській області.

У зв?язку з вищевказаним ОСОБА_1 здійснив адміністративне правопорушення в особливий період (особливий період в Україні діє з моменту оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 30-3/2014 «Про часткову мобілізацію» (набрав чинності з дня опублікування в газеті «Голос України› від 18 квітня 2014 року № 49), який затверджений Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI та буде закінченим з прийняттям Президентом України відповідного рішення, щодо переведення всіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу),чим здійснив порушення вимог п. 5 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», підпункт 2 пункту 1, «Правил військового обліку призовників військовозобов`язаних та резервістів» (додаток 2 до «Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних та резервістів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30 грудня 2022 року зі змінами). Своїми діями громадянин ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Як вбачається із копії тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 17.03.2023, ОСОБА_1 взято на військовий облік військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_5 30.12.2021.

Відповідно до повістки № 20 від 03.02.2025 ОСОБА_1 було викликано до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 на 03.02.2025 о 14 год 00 хв з метою проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з актом відмови від отримання повістки від 03.02.2025, під час здійснення оповіщення гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 відмовився від отримання повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 о 14 год 00 хв 03.02.2025 у зв`язку «відмовився від вручення повістки для уточнення даних».

Відповідно до довідки № 2116 від 20.03.2023, виданої начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», розділу IV, статті 23, абзацу 9, частини 1, ОСОБА_1 не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, як усиновитель, на утриманні якого перебувають діти-сироти, віком до 18 років: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18.11.2021 справа 607/18502/21, свідоцтво про народження № НОМЕР_2 від 18.02.2022, свідоцтво про народження № НОМЕР_3 від 18.02.2022.

Крім того, відповідно до копії витягу, що був долучений позивачем до копії позовної заяви, із додатку Резерв +, сформованим 15.07.2024, зазначено що у ОСОБА_1 була наявна відстрочка дійсна до 15.07.2025, на підставі абз. 9 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок та підстави притягнення до адміністративної відповідальності регулюються КУпАП.

Згідно із ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Згідно із ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа), встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показання ми технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У статті 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень статей 73-76 КАС України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з статтею 74 КАС України встановлено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи, серед іншого, про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 210-1 КУпАП, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 3 ст. ст. 210-1 КУпАП, вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію розуміється Закон України «Про оборону України», Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.92 № 2232-XII, Закон України «Про затвердження указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», Указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», Порядку ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року № 1487.

Диспозиція ч. 3 ст. 210-1 КУпАП передбачає порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинено в особливий період, і вказана норма є бланкетною, при її застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.

Розділом II Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

При цьому суд зазначає, що статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014, коли було оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

24.02.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-ІХ, яким затверджено указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

На даний час продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 08 лютого 2025 року строком на 90 діб.

Таким чином, на даний час в Україні діє особливий період, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.93 № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII).

У статті 1 Закону № 3543-XII наведено визначення, що мобілізація це - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до частини восьмої статті 4 Закону N№ 3543-XII, з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.92 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

В частині сьомій статті 1 Закону № 2232-XII закріплено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

За змістом частини дев`ятої статті 1 № 2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники-особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники-особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані-особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про оборону» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Згідно з вимог статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до вимог частини десятої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, серед іншого: уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки; прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів.

Отже, військовий обов`язок включає, зокрема, дотримання правил військового обліку.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.

Згідно з вимогами частини третьою статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.

В силу вимог пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 2232 взяттю на військовий облік військовозобов`язаних у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України підлягають, з-поміж інших категорій, громадяни України, які досягли 25-річного віку під час перебування на військовому обліку призовників.

Механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначено Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487, додатком 2 до якого затверджені Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Абзацом 2 пункту 1 Правил військового обліку передбачено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні, серед іншого, прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки на збірні пункти, призовні дільниці, до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях) районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки для взяття на військовий облік та визначення призначення на особливий період, оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори військовозобов`язаних та резервістів.

За викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувальних органів) резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби (пункт 21 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560).

Отже, з об`єктивної сторони правопорушення, передбачене статтею 210-1 КУпАП полягає у порушенні Правил військового обліку, зокрема, щодо встановленого обов`язку прибувати до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Судом з`ясовано, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення, яким ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, стала відмова позивача, як військовозобов`язаного, від отримання повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд не погоджується з висновками про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, оскільки спірним питанням у даному випадку є питання здійснення відповідачем належного виклику позивача до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Процедуру оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, їх прибуття до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки тощо визначає Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560.

Відповідно до п. 28 Порядку виклик громадян до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки чи їх відділів, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ під час мобілізації здійснюється шляхом вручення (надсилання) повістки (додаток 1).

Пунктом 40 Порядку передбачено, що під час вручення повістки здійснюється фото- і відеофіксація із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації представником територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейським.

Відповідно до абз. 1, 2 п. 41 Порядку проведення призову громадяни на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є: у разі вручення повістки-особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки, а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки.

Згідно з абз. 3-5 п. 47 Порядку проведення призову громадяни на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 якщо особа підлягає оповіщенню відповідно до розпорядження голови (начальника) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації) або відповідного керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки про проведення заходів мобілізації чи виклик резервістів та військовозобов`язаних районного (міського)територіального центру комплектування, їй вручається повістка. У разі відмови резервіста або військовозобов`язаного від отримання повістки представником, який уповноважений вручати повістки, складається акт відмови від отримання повістки, який підписується не менш як двома членами групи оповіщення. Акт відмови від отримання повістки оголошується громадянину. Акт відмови від отримання повістки подається керівнику районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки для вжиття заходів до притягнення правопорушника до адміністративної відповідальності.

При цьому за обставинами справи, яка розглядається, представником відповідача для підтвердження правомірності прийнятого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, зокрема здійснення виклику позивача до ІНФОРМАЦІЯ_2 , не надано відеозапису вручення повістки та оголошення акту відмови від отримання повістки ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, враховуючи вимоги п.п. 41, 47 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, суд вважає недоведеним факт належного оповіщення військовозобов`язаного ОСОБА_1 про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 на визначену дату, а тому притягнення позивача до адміністративної відповідальності є неправомірним.

Крім того, суд звертає увагу на те, що суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП характеризується наявністю вини у формі прямого чи не прямого умислу та настає лише за умови, що особа усвідомлювала протиправний характер своїх дій і мала прямий умисел, спрямований на ухилення від явка

Вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Усвідомлення означає не лише розуміння фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються предмета, об`єктивної сторони складу конкретного правопорушення, а й розуміння його суспільної небезпеки.

Тобто, ОСОБА_1 мав знати, що його викликають до ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак свідомо не з`явився, при цьому обов`язок довести вказану обставину, в силу статті 77 КАС України покладається на відповідача.

Разом з тим, як вбачається із адміністративного позову, ОСОБА_1 зазначив, що 03.02.2025 його зупинили працівники ІНФОРМАЦІЯ_2 перевірити облікові документи, він надав витяг з додатку Резерв + та довідку, видану начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 від 20.03.2023 року за № 2116, про те що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, як усиновитель, відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», розділ IV, ст. 23 абз. 9, ч. 1. Працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 документи було сфотографовано та надіслано комусь з операторів, як мені це було повідомлено, після чого працівники ІНФОРМАЦІЯ_2 намагалися його доставити в приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 за «наказом» якогось оператора, та без будь-яких пояснень, однак він відмовився і попросив виписати та надати йому повістку, однак працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 йому було відмовлено, після чого працівники поліції його відпустили. 13 лютого 2025 року він прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , для уточнення даних, і в той же час офіцером військового обліку та бронювання ІНФОРМАЦІЯ_3 , старшим лейтенантом ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП № 203 від 13.02.2025, до якого долучено Повістку № 20 та Акт відмови від отримання повістки від 03.02.2024 року. Водночас при зупинці 03.02.2025 року, у видачі Повістки йому відмовили та Акт відмови від отримання повістки при зупинці не складався.

Дані пояснення повністю узгоджуються зі поясненнями ОСОБА_1 , наданими 13 лютого 2025 року у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП № 203 від 13.02.2025.

Враховуючи вищевикладене, з досліджених судом доказів встановлено відсутність умислу позивача на вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, оскільки відповідачем не доведено, що ОСОБА_1 було відомо про необхідність з`явитися на виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у зазначеній у повістці у ній місце та строк, повістка про виклик йому не вручалася та акт відмови від отримання такої не складався за його участі та йому не оголошувався.

Також суд зазначає, що представником відповідача не надано суду будь-яких належних та достовірних доказів, які б підтверджували факти викладені у постанові та спростовували доводи позивача.

Отже, умисел ОСОБА_1 на вчинення адміністративного правопорушення не доведений «поза розумним сумнівом».

Крім того, у ОСОБА_1 наявна відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі абз. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як батьку, який усиновив дітей позбавлених батьківського піклування віком до 18 років, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду по справі 607/18502/21 від 18.11.2021, на строк до 08 травня 2025 року, про що свідчить долучена позивачем до матеріалів справи довідка № 6497 від 07.03.2025, видана начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З урахуванням викладеного, а також шляхом співставлення зібраних по справі доказів, з врахуванням встановленого КАС України обов`язку доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем, суд дійшов висновку про недоведеність вини позивача в скоєнні адміністративного правопорушення.

При цьому суд керується положеннями ч. 3 ст. 62 Конституції України, відповідно до якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Підсумовуючи викладене в сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем «поза розумним сумнівом» не доведено вчинення позивачем адміністративного правопорушення, недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості, а тому оскаржувану постанову слід скасувати, а провадження по справі закрити.

Частиною 1 статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

За даних обставин, слід стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь позивача сплачений судовий збір.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 23 січня 2014 року у справі East/West Alliance Limited проти України(заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п. 269).

Матеріалами справи підтверджується, що між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР ПРАВОВОЇ ДОПОМОГИ УКРАЇНИ «КОНСУЛЬТАЦІЯ ЮРИСТА» укладено договір № 17022507 від 17 лютого 2025 року.

Відповідно до п. 3.1 Договору № 17022507 від 17 лютого 2025 року розмір оплати за виконання юридичних послуг/правової допомоги, зазначених в п. 1.2 цього Договору, становить 10000,00 грн.

Суд зазначає, що витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані особі, яка заявляє клопотання про таке відшкодування.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом в постанові від 31.05.2023 року по справі №757/13974/21-ц.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. 19, 55 Конституції України, статтями 9, 210-1, 251, 252, 280, 283, 289, 293 КУпАП, керуючись статтями 2, 5, 9, 71, 72, 73, 77, 78, 134, 139, 143, 159, 241-246, 250, 255, 268-272,286, 295, 297 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення № 215 від 16 лютого 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000,00 гривень скасувати.

Адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП провадженням закрити.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_7 сплачений судовий збір у розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_8 щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання: с. Острів, Тернопільський район, Тернопільська область;

відповідач ІНФОРМАЦІЯ_9 , унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України НОМЕР_5 , місцезнаходження АДРЕСА_1 .

Рішення суду складено та підписано 04 квітня 2025 року.

Головуючий суддяА. А. Мостецька