Справа № 520/18005/24
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

02 квітня 2025 року справа № 520/18005/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Григоров Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпраці у Харківській області (просп. Науки, 9, корп.5 А, м. Харків, Харківський р-н, Харківська обл., 61165, ) , Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (вул. Юліана Матвійчука, 119, м. Полтава, Полтавська обл., Полтавський р-н, 36014, ) про стягнення суми, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив :

- стягнути солідарно з Головного управління Держпраці у Харківській області, з Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці на користь ОСОБА_1 належну середню заробітну плату у розмірі 174 294,26 грн. за час вимушеного прогулу з 30 листопада 2022 року по 27 червня 2024 року за 413 робочих днів;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держпраці у Харківській області та Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці в частині порушення трудового законодавства про оплату праці, порушення права ОСОБА_1 на заробітну плату гарантованого державою, ігноруючи обов`язкове до виконання судове рішення, яке набрало законної сили.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачами допущено протиправну бездіяльність стосовно не нарахування та не виплати йому середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 30.11.2022р. по 27.06.2024р., посилаючись на ст.235 КЗпП.

Відповідач - Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці надало до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити. При цьому зазначив, що Міжрегіональне управління, в розумінні Закону України «Про державну службу» не є суб`єктом призначення (звільнення) та не є роботодавцем позивача. Юридичною особою, з якою ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах є Головне управління Держпраці у Харківській області, яке несе майнові зобов`язання щодо виплат заробітної плати позивачу, утримання податків із заробітної плати, нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача.

Відповідач - Головне управління Держпраці у Харківській області надало до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити. Крім того, відповідач зазначив, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах саме з Головним управлінням Держпраці у Харківській області, в тому числі отримував за місцем своєї роботи заробітну плату, підлягав внутрішньому трудовому розпорядку, реалізовував своє право на відпустку тощо. Позивач підпорядковувався безпосередньо керівнику Головного управління Держпраці у Харківській області.

Позивачем до суду надано відповіді на відзиви на позовну заяву, згідно яких він підтвердив раніше викладену правову позицію та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Крім того, позивач просив зупинити розгляд цієї справи в зв`язку з поданням ним заяви про встановлення судового контролю в іншій справі. Однак суд підстав для зупинення провадження не вбачає, оскільки питання судового контролю не впливають на вирішення цієї справи.

З урахуванням викладеного суд вважає можливим розгляд та вирішення справи на підставі наявних у ній доказів, які є достатніми та належними.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

З наявних матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 30.11.2022р. було звільнено з посади у зв`язку із ліквідацією державного органу відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", що підтверджується Наказом ГУ Держпраці у Харківській області від 29.11.2022р. № 08-03/322 «Про звільнення з посади ОСОБА_2 ».

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2024р. по справі № 520/11344/23 визнано протиправним та скасовано наказ Головного Управління Держпраці в Харківській області від 29.11.2022р. №08-03/322 «Про звільнення з посади ОСОБА_2 »; поновлено ОСОБА_1 з 01.12.2022р. на посаді головного державного інспектора відділу з питань експертизи умов праці управління з питань праці Головного Управління Держпраці в Харківській області.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.12.2024р. рішення ХОАС від 20.02.2024р. залишено без змін.

Згідно ч.4 ст.78 КАС України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання вищевказаного рішення суду ГУ Держпраці у Харківській області 27.05.2024р. винесено наказ №08-03/1 «Про поновлення на посаді ОСОБА_3 » яким, зокрема, поновлено ОСОБА_1 з 01.12.2022р. на посаді головного державного інспектора відділу з питань експертизи умов праці управління з питань праці Головного управління Держпраці у Харківській області.

Станом на час розгляду цієї справи Головне Управління Держпраці в Харківській області знаходиться в стані припинення, що підтверджується відповіддю № 1255419 від 02.04.2025р. з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно доводів позовної заяви позивач вважає, що він має право на отримання середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022р. у справі № 755/12623/19 сформувала висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Судом встановлено, що позивач був звільнений з 30.11.2022р., тобто датою початку вимушеного прогулу слід вважати 01.12.2022р. Водночас згідно наказу ГУ Держпраці у Харківській області №08-03/1 від 27.05.2024р. «Про поновлення на посаді ОСОБА_3 » позивач поновлений на посаді головного державного інспектора відділу з питань експертизи умов праці управління з питань праці Головного Управління Держпраці в Харківській області. (а.с. 6)

Оскільки вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, вимушений прогул завершився у зв`язку із працевлаштуванням позивача на роботу, тобто датою завершення вимушеного прогулу слід вважати 26.05.2024р.

Суд, вирішуючи питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначає при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі по тексту - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про складові заробітної плати від 03.06.2024р. №ХК/1/1316-22 два повних місяці роботи, що передували звільненню позивача - це вересень та жовтень 2022 року, у яких було нараховано заробітну плату позивачу 9436,91 грн. та 8288,00 грн. відповідно (а.с.9).

Середньоденна заробітна плата позивача склала 422,02 грн.

Середньомісячна заробітна плата 8862,46 грн.

Період вимушеного прогулу становить 387 робочих днів (з 01.12.2022р. по 26.05.2024р.). Тому середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача складає 163 321,74 грн. (387 робочих днів*422,02 грн.)

При цьому суд враховує, що згідно положень частини другої статті 235 КЗпП України, встановлене обмеження розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу сумою за один рік. Суд зазначає, що вказаною нормою обумовлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б підтверджували вину позивача у розгляді такої заяви понад рік. Таким чином, слід стягнути на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 8862,46 (вісім тисяч вісімсот шістдесят дві гривні) 46 коп. слід допустити до негайного виконання.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в цілому є обґрунтованими.

Щодо позовних вимог, звернутих до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, суд зазначає наступне.

Згідно абз. 2 п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Верховний Суд України у постанові від 28.10.2014 року у справі №21-484а14 сформулював правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Згідно змісту наказу ГУ Держпраці у Харківській області від 29.11.2022р. № 08-03/322 «Про звільнення з посади ОСОБА_2 », позивача 30.11.2022р. звільнено з посади у зв`язку із ліквідацією державного органу відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу"

Відповідно до наказу ГУ Держпраці у Харківській області від 27.05.2024р. №08-03/1 «Про поновлення на посаді ОСОБА_3 » позивача поновлено на посаді головного державного інспектора відділу з питань експертизи умов праці управління з питань праці Головного управління Держпраці у Харківській області.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Головне Управління Держпраці в Харківській області знаходиться в стані припинення, тобто, Головне Управління Держпраці в Харківській області не є припиненим у встановленому законодавством порядку.

Враховуючи встановлений судом факт звільнення та поновлення позивача на роботі Головним Управлінням Держпраці в Харківській області, середню заробітну плату за час вимушеного прогулу має виплатити саме Головне Управління Держпраці в Харківській області.

З урахуванням викладеного, станом на час розгляду справи підстави для задоволення позовних вимог до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці відсутні.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що ключові аргументи сторін отримали належну оцінку, а решта доводів висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову частково.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 257-263, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держпраці у Харківській області в частині порушення трудового законодавства про оплату праці, порушення права ОСОБА_1 на заробітну плату.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Харківській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) належну середню заробітну плату у розмірі 163 321,74 (сто шістдесят три тисячі триста двадцять одна гривня) 74 коп. за час вимушеного прогулу.

Звернути рішення до негайного виконання в частині стягнення на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, а саме: 8862,46 (вісім тисяч вісімсот шістдесят дві гривні) 46 коп.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.В. Григоров