Справа № 160/33862/24
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2025 року через систему «Електронний суд» (документ сформовано 17.01.2025 року) від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначив, що вважає зазначені у відзиві на позов заперечення відповідача проти позову повністю необґрунтованими, незаконними, у зв`язку із чим, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з аналогічних підстав, що були зазначені ним у позовній заяві.
Відповідач своїм правом на подачу суду заперечень в порядку ст. 164 КАС України не скористався.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, виходячи із системного аналізу положень чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства та матеріалів справи, встановив таке.
Працівниками ГУ ДПС у Дніпропетровській області, на підставі наказу на проведення фактичної перевірки від 02.09.2024 №3920-п та направлень на проведення перевірки від 02.09.2024 №7400, №7401 та №7402 проведено фактичну перевірку торговельного закладу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: м. Дніпро, вул. Марії Лисиченко, 21.
Фактичною перевіркою встановлені такі порушення:
1. п. 1,2 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (із змінами та доповненнями);
2. п. 2 ст. 23 Закону України від 18.06.2024 №3817-ІХ «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального»;
3. п. 85.2 ст. 85 ПК України, в частині ненадання платником податків посадовим (службовим) особам органів державної податкової служби у повному обсязі всіх документів, що належать або пов`язані з предметом перевірки.
На підставі акту фактичної перевірки №2565/04-36-09-04/ НОМЕР_1 від 10.09.2024 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області прийнято такі податкові повідомлення-рішення:
Вважаючи протиправними вищевказане податкове повідомлення-рішення, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві та відповіді на відзив, доводам відповідача, викладеним у відзиві на позовну заяву, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діють на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
Підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України (далі ПК України) визначено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Порядок проведення фактичної перевірки врегульований статтею 80 ПК України.
Пунктом 80.1 статті 80 Податкового кодексу України встановлено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах і пального, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, та/або масовими витратомірами, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.
За змістом наведених норм, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, у разі здійснення контролюючим органом функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.
Відповідно до пункту 81.1. статті 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:
- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;
- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;
- службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.
Приписами пункту 81.2. ст. 81 ПК України передбачено, що у разі якщо при організації документальної планової та позапланової виїзної або фактичної перевірки встановлено неможливість її проведення, посадовими (службовими) особами контролюючого органу невідкладно складається та підписується акт про неможливість проведення перевірки, який не пізніше наступного робочого дня реєструється в контролюючому органі. До такого акта додаються матеріали, що підтверджують факти, наведені в такому акті. Зазначений акт та матеріали надсилаються контролюючим органом платнику податку в порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства та обставини справи суд зробив такі висновки.
Як свідчать матеріали справи та встановив суд, відповідач наказом від 02.09.2024 №3920-п призначив фактичну перевірку торговельного закладу «Vape Store» за адресою: м. Дніпро, вул. Марії Лисиченко, 21, на підставі підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України. Фактичною підставою проведення перевірки у вказаному наказі відповідача зазначено здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.
Фактично перевірка була проведена відповідачем на підставі підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, з аналізу якого вбачається, що здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального є самостійною підставою з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання за умови дотримання процедурних питань та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства. А отже, контролюючий орган має право на проведення фактичної перевірки господарюючого суб`єкту з підстав здійснення функцій контролю, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом в постановах від 11 травня 2022 року у справі 540/4141/20, від 21 липня 2022 року у справі №320/1864/21, 320/8042/21, від 08 грудня 2022 у справі 140/2889/21.
Одночасно з цим, формулювання конкретного змісту наказу є дискрецією контролюючого органу, однак, з обов`язковим дотриманням вимог норм абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України щодо змісту наказу про проведення перевірки. У разі встановлення в одному підпункті статті декількох самостійних підстав для проведення перевірки кожна з них не обов`язково має бути сформульована тотожно до змісту правової норми, якою ця підстава встановлена, проте повинна бути чітко визначена та відповідати правовій нормі (постанови Верховного суду від 11 липня 2022 у справі № 120/5728/20-а та від 21 грудня 2022 року у справі № 500/1331/21).
Суд враховує, що загальні підходи до оцінки недоліків форми рішення сформульовані Верховним Судом у постановах від 19 травня 2020 року у справі №820/2300/18, від 30 квітня 2020 року у справі №810/384/16, від 17 березня 2020 року у справі № 808/4140/15, від 25 січня 2019 року у справі №812/1112/16, у яких Верховний Суд звертав увагу, що окремі дефекти форми рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування.
Якщо спірне рішення прийняте контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане судом правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів. Технічні помилки не є істотними недоліками форми оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
При цьому, в даній справі слід врахувати висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 березня 2021 року (справа №803/1171/17), згідно з яким відсутність можливості ідентифікувати суб`єкта підприємницької діяльності, який повинен бути інспектований, має наслідком скасування наказу про призначення такої перевірки.
Як вбачається зі змісту наказу відповідача від 02.09.2024 №3920-п, ним було призначено фактичну перевірку саме торговельного закладу «Vape Store» за адресою: м. Дніпро, вул.Марії Лисиченко, 21.
При цьому, зміст наказу від 02.09.2024 №3920-п не надає можливості ідентифікувати суб`єкта підприємницької діяльності, який повинен бути інспектований. І такий недолік наказу не може вважатись технічною помилкою чи опискою.
Окрім того, зміст доповідної записки відділу контролю за виробництвом та обігом спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах управління контролю за підакцизними товарами Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №2923/04-36-09-04-11 від 02.09.2024 року, на підставі якої відповідачем ініційовано призначення фактичної перевірки, містить аналогічні положення щодо ініціювання фактичної перевірки саме торговельного закладу «Vape Store» за адресою: м. Дніпро, вул. Марії Лисиченко, 21.
Отже, суд констатує, що наказ відповідача від 02.09.2024 №3920-п не надає можливості ідентифікувати того, що ним призначено фактичну перевірку саме позивача.
У постанові від 22.09.2020 (справа №520/8836/18) Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справи щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, окрім наведених вище висновків, зазначив, що перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень частини другої статті 74 КАС щодо допустимості доказів, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками перевірки та на підставі акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню. Встановлені судами обставини щодо протиправності призначення та проведення контролюючим органом перевірки, за наслідками якої й було прийняте податкове повідомлення-рішення, є достатніми для висновку про протиправність останнього.
Суд також враховує ті обставини, що у даній справі відповідачем не надано доказів того, що саме позивач здійснював свою господарську діяльність у торговельному закладі «Vape Store» за адресою: м. Дніпро, вул.Марії Лисиченко, 21.
Відповідачем не надано, а матеріали справи не містять доказів того, що саме позивачеві або ж уповноваженій ним особі або ж особі, що фактично здійснює розрахункові операції саме у позивача, відповідачем було пред`явлено наказ на перевірку та відповідні направлення.
Приписами пункту 80.7. статті 80 ПК України визначено, що фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.
Відповідачем не надано доказів та не підтверджено того, яким чином ним визначено факт здійснення позивачем своєї господарської діяльності саме у торговельному закладі «Vape Store» за адресою: м. Дніпро, вул. Марії Лисиченко, 21.
Позивач же цей факт заперечив, що додатково підтверджується наданою ним копією договору суборенди №8 від 01.05.2024 р., згідно до змісту якого з 01.05.2024 року павільйон №1 у торговельному центрі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за адресою м. Дніпро, вул. Марії Лисиченко, 21 надано позивачем в платне тимчасове користування Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 .
Резюмуючи викладене вище, суд констатує, що відповідачем при призначенні та проведенні фактичної перевірки позивача допущено істотні і суттєві порушення, які вплинули на результати перевірки (фактично відповідачем не призначено фактичну податкову перевірку саме позивача).
Отже, податкові повідомлення-рішення, прийняті за наслідками фактичної перевірки та на підставі акту перевірки, який є недопустимим доказом, не можуть вважатись правомірними та підлягають скасуванню.
Згідно змісту даного податкового повідомлення-рішення, ним застосовано відповідальність до позивача за порушення п. 2 ст. 23 Закону №3817-IX за зберігання, реалізацію сировини для рідин, що використовуються в електронних сигаретах.
Відповідно до частини 2 статті 23 Закону №3817-IX, роздрібна торгівля на території України тютюновою сировиною, сировиною для рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та/або нікотином (токсичним алкалоїдом, екстрагованим з тютюну або отриманим шляхом хімічного синтезу, який відповідає товарній позиції 2939 згідно з УКТЗЕД) окремо або в наборах забороняється.
У відповідності до акту фактичної перевірки №2565/04-36-09-04/ НОМЕР_1 від 10.09.2024 р. (його п. 12) перевіркою встановлено факт реалізації (зберігання) товарів ароматизатор, гліцерин та нікотин вартість якого становить 350 грн.
Одночасно з цим, в акті перевірки (його сторінка 3) в розділі «перевіркою встановлено» зазначено про те, що перевіркою встановлено зберігання, реалізація сировини для рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та/або нікотин, а саме: реалізовано сировину (ароматизатор, гліцерин та нікотин), для виробництва рідин, що використовуються в електронних сигаретах.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що під час контрольно-розрахункової операції було реалізовано набір сировини «LUCKY» для виробництва рідини, що використовується в електронних сигаретах за ціною 350 грн.
На підтвердження наведених фактичних обставин відповідачем разом з відзивом на позовну заяву було долучено до матеріалів справи зокрема чек №108451 від 03.09.2024 р., в якому зазначено найменування товарів: LUCKY харчова добавка гліцерин, кількість 1, ціна 10,00, LUCKY 30 ml аром. (Cola), кількість 1, ціна 340, всього до оплати 350,00 грн. Суд констатує, що вказаний чек не має усіх обов`язкових реквізитів, передбачених Положенням про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів, затв. Наказом Міністерства фінансів України 21.01.2016р. № 13. Отже, не є розрахунковим документом. Окрім того, даний чек №108451 від 03.09.2024 р. не має ідентифікаційних ознак, за якими його можливо було б віднести до РРО/ПРРО, яким його створено, або ж пов`язати з суб`єктом господарювання, який його видав, в тому числі з позивачем.
Суд встановив відсутність підтвердження відповідачем факту реалізації позивачем товару «нікотин», який в тому числі відсутній чеку №108451 від 03.09.2024 р.
Суд не бере до уваги фотографію, яку відповідач долучив до відзиву на позовну заяву, як доказ у справі через відсутність можливості її ідентифікації в якому місці і ким та коли її вчинено, як суд є не вбачає будь-якої інформації з такої фотографії щодо предмету доказування у даній справі.
Доказів же роздрібної торгівлі на території України позивачем саме сировиною для рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та/або нікотином матеріали справи не містять, заборона яких встановлено частиною 2 статті 23 Закону №3817-IX.
З огляду на викладене вище, відповідач не довів порушення частини 2 статті 23 Закону №3817-IX.
Суд критично оцінює кваліфікацію окремих товарів ароматизатора та гліцерин у якості сировину для виробництва рідин, що використовуються в електронних сигаретах, бо таке не відповідає визначенню, що міститься у п. 78 ст. 1 Закону №3817-IX.
Отже, відсутніми є порушення норм пунктів 1, 2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» в частині проведення розрахункових операцій без використання ПРРО та без роздрукування та надання відповідного розрахункового документу встановленої форми та змісту на суму 350 грн.
На підтвердження порушення позивачем вимог п. 85.2 ст. 85 ПК України, в частині ненадання платником податків посадовим (службовим) особам органів державної податкової служби у повному обсязі всіх документів, що належать або пов`язані з предметом перевірки, відповідачем разом з відзивом на позовну заяву долучено до матеріалів справи письмову вимогу перевіряючих від 03.09.2024 р., виписану на ім`я ФОП ОСОБА_1 .
Відповідач надав суду доказів вручення письмової вимоги перевіряючих від 03.09.2024 року позивачу, відсутніми є докази направлення цієї вимоги позивачеві поштою чи іншим чином.
Отже, факт ненадання позивачем документів, що належать або пов`язані з предметом перевірки, під час здійснення посадовими особами фактичної перевірки не підтверджено.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частинами 1-3 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд робить висновок, про задоволення позовної заяви в повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи задоволення адміністративного позову, на користь позивача, то підлягає стягненню сплачений ним при поданні позовної заяви до суду судовий збір, а саме у сумі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Щодо розподілу витрат на правничу допомогу у розмірі 8 500,00 грн, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У відповідності до ч.3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, втому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 КАС України).
Відповідно до положень частини 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт(надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, втому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Судом встановлено, що між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Адвіс» укладено договір №01/04-12/24 про надання професійної правничої допомоги від 04.11.2024 року.
У додатку №1 від 04.11.2024 року до вказаного договору сторони погодили перелік послуг (консультація, підготовка позовної заяви, підготовка відповіді на відзив, кількість годин витрачених адвокатом та вартість однієї години роботи адвоката, загалом 6 годин та 8500 грн.
У матеріалах справи міститься копія акту приймання передачі від 25.03.2025 року на суму 8500 грн., у якому сторони визначили детальний опис виконаних робіт та їх вартість 8500 грн., кількість витрачених годин адвоката 6 годин.
Сторони у договорі погодили, що гонорар адвоката підлягає сплаті позивачем протягом 15 календарних днів з моменту підписання акту приймання-передачі.
У матеріалах справи міститься також копія ордеру про надання правничої (правової) допомоги адвоката та копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.
Суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч.3 ст. 134 КАС України). Натомість положеннями п. 2 ч.1 ст. 134 КАС України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.
Аналогічну за своїм змістом правову позицію стосовно можливості відшкодування витрат на оплату правничої допомоги за відсутності документу про їх оплату на час розгляду справи, у разі якщо у договорі про надання правничої допомоги міститься умова стосовно оплати витрат протягом певного часу після ухвалення рішення суду, займає Верховний Суд у постановах від 21.01.2021 року у справі № 280/2635/20 та від 26.06.2019 року у справі № 813/481/18.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Згідно із правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 5 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 та у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 200/7763/19-а, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одним із основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 зазначила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 Постанови).
Суд зазначає, що надані докази у сукупності доводять понесення позивачем витрат на правову допомогу у зв`язку з розглядом цієї справи.
За правилами частин 6, 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд вважає, що визначений позивачем розмір понесених судових витрат на правничу допомогу не співмірний із складністю справи, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи. Спір з подібними позовними вимогами позивача до податкового органу є типовим, а тому адвокатом не було докладено великих зусиль для складання позовної заяви у цій справі, предмет спору не вимагав вивчення значного обсягу документів, великого обсягу юридичної та технічної роботи. Таким чином, обсяг виконаних робіт адвокатом не співмірний фактичним витратам, необхідних для розгляду даної справи.
Суд приходить висновку, що витрати позивача на правничу допомогу можуть бути зменшені та підлягають частковому відшкодуванню, а саме в сумі 5000,00 грн, що відповідатиме критеріям співмірності, розумності та справедливості.
Керуючись ст. 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук