Справа № 420/20184/24
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2025-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 27.05.2024 року №83-24, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

За цією позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 262 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу - відповіді на відзив, третій особі - пояснень щодо суті спору.

Позов, відповідь на відзив, обґрунтовані позивачем тим, що він є громадянином тимчасово непідконтрольної Республіці Молдова території «Придністровської народної республіки», а тому в позивача існують обґрунтовані побоювання переслідувань державними органами російської федерації за його політичні переконання, думки та громадську позицію щодо неправомірності дій російської федерації відносно порушення територіальної цілісності та суверенітету як України, так і Республіки Молдова по сьогоднішній день. Позивач зазначає, що неодноразово висловлювався з приводу нелегальності дій російської влади на тимчасово окупованій території Республіки Молдова, а також злочинних дій відносно України, засуджував окупаційні заходи російської федерації та злочини проти української території та народу, внаслідок чого має чисельні конфлікти з проживаючим на території «Придністровської народної республіки» населенням, зокрема, з родичами, друзями та знайомими, неодноразово отримував агресивні звинувачення та погрози розправи через висловлювання своєї позиції щодо повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, його примусово поставлено на військовий облік «Придністровської народної республіки», що в подальшому може призвести до примусового призову до незаконних та невизнаних військових угрупувань.

Відзив на позовну заяву обґрунтований відповідачем тим, що позивач звернувся за захистом в Україні через 3 роки і 3 місяці після потрапляння на територію України та перебування на території України в якості нелегального мігранта, він користується двома паспортними документами (Республіки Молдова та ПМР РМ) та може скористатися захистом однієї з країн, громадянином якої він є, або подати докази існування переслідування чи дискримінації на території як Республіки Молдова так і ПМР РМ, позивач не надав жодних доказів висловлювання своїх поглядів або політичної позиції, не надав жодного доказу здійснення волонтерської діяльності в Україні, не може бути призваний до лав збройних сил «Придністровської народної республіки» оскільки він знятий з військового обліку, тощо.

Третя особа пояснень щодо суті спору до суду не надала.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 є уродженцем с. Кіцкани, Слободзейського району (ПМР РМ), де постійно проживав до моменту виїзду з країни 10.03.2020 року, за національністю - росіянин, за віросповіданням християнин, рідна мова російська, володіє українською та молдавською мовами, має середню освіту.

Позивач 10.03.2020 року вибув з ПМР рейсовим автобусом Тирасполь-Одеса, державний кордон України перетнув законно по паспортному документу, пункт пропуску «Кучургани». При цьому, позивач неодноразово протягом 2019-2020 років перетинав державний кордон України.

Позивач 13.06.2023 року звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального органу ДМС.

В якості причин звернення за міжнародним захистом позивачем повідомлено про переслідування російськими службами заявника на території ПМР в зв`язку із позицією щодо нелегальності російських служб у ПМР, злочинності дій у вигляді окупації території України, зазначено про політичні погляди, які можуть призвести до незаконного засудження, переслідування на території ПМР, про волонтерську діяльність на території України, ймовірну мобілізацію в ПМР, тощо.

Наказом №124 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 22.06.2023 року прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Молдови ОСОБА_1 .

За результатами розгляду особової справи громадянина Молдови ОСОБА_1 01.04.2024 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складений висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Висновок обґрунтований тим, що факти повідомлені заявником не є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до умов, передбачених п. 10 ч. 1 ст. 1 та п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням Державної міграційної служби України №83-24 від 27.05.2024 року ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

ОСОБА_1 20.06.2024 року отримав повідомлення №57 від 03.06.2024 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не погодилася із прийнятим рішенням та оскаржила його до суду.

Відповідно до п. 1, 4, 10, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Країна громадянської належності - країна, громадянином (підданим) якої є особа. За умови, якщо особа має понад одне громадянство, вона не вважається такою, що не має захисту країни своєї громадянської належності, якщо без будь-якої поважної причини, що випливає з обґрунтованих побоювань, вона не скористалася захистом однієї з країн, громадянином (підданим) якої вона є.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 5, ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 13.06.2023 року, проте до України позивач потрапив легально 10.03.2020 року, що ставить під сумнів обґрунтованість його звернення до органів ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В даному випадку позивачем значно порушений строк звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» складає п`ять днів.

Верховний Суд в постанові від 23.06.2021 року у справі №420/5005/20 зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Також, суд звертає увагу на ту обставину, що відповідно до положень п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за умови наявності у позивача двох паспортів, а саме: Республіки Молдова та ПМР РМ, він має скористатися захистом однієї з країн, громадянином якої він є, зокрема, Республіки Молдова.

Тобто, при таких обставинах, позивач має обґрунтувати та надати докази існування переслідування, можливості настання серйозної шкоди чи дискримінації як на території ПРМ РМ, так і на території Республіки Молдова.

При цьому, враховуючи, що Придністров`я є автономною територіальною одиницею Молдови, позивач має паспорт громадянина Республіки Молдова, він розглядається органами ДМС як громадянин Республіки Молдова.

Єдиним обґрунтуванням неможливості повернутися до країни громадянської належності позивача Республіки Молдова є відсутність на території Молдови місця проживання та роботи, однак такі обставини свідчать про відсутність у позивача підстав для отримання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Щодо причин звернення позивач за міжнародним захистом в зв`язку із переслідуванням російськими службами на території ПМР через політичні погляди щодо незаконності окупації частини Молдови та України російськими військами, суд звертає увагу на наступне.

З протоколу співбесіди з позивачем вбачається, що позивач не може надати документальні докази, які б свідчили про його переслідування в країні громадянської належності, зазначає, що не він ні його родичі не є членами будь-яких політичних партій, організацій, до нього або його родичів не застосовувалося фізичне насилля, не він ні його родичі не затримувалися правоохоронними органами, до них не застосовувалися катування або інші форми жорстокого поводження, проблем з владою Молдови не має.

Крім того, позивач зазначає, що звернувся за захистом в Україні тільки після того як його було затримано за нелегальне перебування в Україні та оскільки йому потрібно покинути територію України, однак він не бажає покидати Україну та поверталися до Молдови.

Також позивач зазначив, що будь-яких доказів спілкування, висловлення в будь-якому вигляді поглядів щодо незаконності дій російських військ пов`язаних з окупацією України та підтримку України, не має оскільки переписка в месенджерах не збереглася, а погрози лунали від знайомих в приватних бесідах через його позицію щодо війни в Україні.

З аналізу протоколів співбесід та заяви позивача можна зробити висновок, що звернення за міжнародним захистом здійснене позивачем з метою легалізації в Україні та уникнення відповідальності за незаконне перебування в Україні, а також ухилення від виконання рішення про примусове повернення.

Позивач не надав жодного доказу, який би підтверджував існування внутрішнього переконання, націленого проти ПМР, Молдови або на підтримку України чи проти агресії РФ, позивач не залишав територію України з 2020 року та не міг висловлювати на території ПМР будь-яких поглядів, а щодо спілкування із знайомими на цю тему, позивач не наводить будь-яких конкретних фактів, змісту, дат таких спілкувань.

В протоколі співбесіди від 02.08.2023 року позивач зазначив свою політичну позицію в тому, що йому не подобається політична ситуація на території Молдови в регіоні ПМР, оскільки в регіоні маленька зарплата, погана освіта та медицина, видають паспортний документ, який діє виключно на території Молдови, покинув позивач Молдову тому, що там важко жити.

Щодо тверджень про волонтерську діяльність на території України, суд звертає увагу, що будь-яких доказів такої діяльності позивач не надав, не зазначав організацій, в яких він здійснює діяльність, тощо.

Щодо тверджень позивача про можливий призов на військову службу, суд звертає увагу, що в матеріалах особової справи наявний військовий квіток позивача, з якого вбачається що він звільнений від призову на військову службу.

З аналізу матеріалів особової справи вбачається, що позивач не зазнавав переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Позивач є громадянином Молдови, користується документами цієї країни, у тому числі для виїзду за кордон, що дозволяє за будь-яких обставин уникнути ситуації повернення до ПМР, як до окремої автономної одиниці Молдови, будь-яких підтверджень політичних поглядів, їх висловлення будь-якими засобами, позивачем не надано.

Так само, з аналізу матеріалів особової справи не вбачається загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини (п. 13. ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»), оскільки позивач не зазнавав особистих погроз, переслідувань, утисків, дискримінації чи обмежень прав і свобод на території Молдови та ПМР, зокрема не був і не є об`єктом кримінального переслідування, у випадку повернення до Молдови чи ПМР заявнику не загрожуватиме смертна кара або вирок про смертну кару через відсутність такого покарання відповідно до чинного законодавства, позивач чи його родичі не зазнавали тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження, що підтверджується позивачем в співбесідах, позивач мав можливість реалізовувати основоположні права, свободи і обов`язки під час проживання в ПМР та Молдові.

При розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені обставини, дослідив інформацію по країні походження та прийняв правомірне рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у суду відсутні підстави визнавати протиправним та скасовувати рішення відповідача від 27.05.2024 року №83-24, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язувати його прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами, адже згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 6, 14, 90, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ), третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, буд. 44, м. Одеса, 65045, ) про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 27.05.2024 року №83-24, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Леонід СВИДА

.