Справа № 990/151/24
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2025-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

01 квітня 2025 року

м. Київ

справа №990/151/24

адміністративне провадження № П/990/151/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючої судді - Блажівської Н.Є. (суддя - доповідач),

суддів: Білоуса О.В., Гімона М.М., Желтобрюх І.Л., Шишова О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання: Юзини О.В.,

представника Відповідача: Леошка Д.Д.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1

до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

про визнання рішення протиправним і зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

ОСОБА_1 (надалі також - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовною заявою до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (надалі також - Відповідач, ВККС України, Комісія), у якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС України від 26 березня 2024 року №379/дс-24;

- зобов`язати ВККС України провести з ОСОБА_1 співбесіду в порядку, передбаченому статтею 79-5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Ухвалою Верховного Суду від 1 травня 2024 року відкрито провадження у справі.

16 травня 2024 року на адресу Верховного Суду від представника Відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, у якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

24 травня 2024 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив.

15 листопада 2024 року, 9 грудня 2024 року та 9 січня 2025 року від представника Відповідача до Верховного Суду надійшли додаткові пояснення у справі.

29 листопада 2024 року та 11 лютого 2025 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення у справі.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 має вищу юридичну освіту та здобув ступінь доктора наук.

Рішенням Комісії від 03 квітня 2017 року №28/зп-17 оголошено добір кандидатів на посаду судді місцевого суду з урахуванням 600 прогнозованих вакантних посад суддів місцевого суду.

До Комісії 13 травня 2017 року звернувся ОСОБА_1 із заявою про допуск до участі в доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду.

Рішенням ВККС України від 27 вересня 2017 року №261/дс-17 кандидатів на посаду судді місцевого суду допущено до участі в доборі та складенні відбіркового іспиту як осіб, які не мають трирічного стажу роботи на посаді помічника судді, зокрема ОСОБА_1

ВККС України в рамках проведення спеціальної перевірки направлено запити, зокрема щодо Позивача, до Головного управління Державної прикордонної служби України, Національної поліції України, Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Національного агентства з питань запобігання корупції, Міністерства оборони України.

Рішенням Комісії від 7 червня 2018 року № 249/дс-18 Позивача визнано таким, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) вимогам до кандидата на посаду судді.

Рішенням Комісії від 1 серпня 2023 року № 45/зп-23 продовжено термін дії результатів кваліфікаційного іспиту кандидатів на посаду судді місцевого загального, адміністративного, господарського судів, визначено рейтинг кандидатів на посаду судді місцевого загального суду та затверджено резерв кандидатів на заміщення вакантних посад суддів.

Рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23 оголошено конкурс на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів. Встановлено загальний порядок та строки подання кандидатами заяв та документів для участі в конкурсі, затверджено умови проведення конкурсу на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів та визначено, що питання допуску до участі в конкурсі вирішується Комісією у складі колегій.

ОСОБА_1 звернувся 17 жовтня 2023 року до Комісії із заявою щодо допуску до участі в оголошеному конкурсі як особи, яка відповідає вимогам статті 69 Закону № 1402-VIII, перебуває в резерві на заміщення вакантних посад суддів та не займає суддівської посади.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ заяву ОСОБА_1 передано на розгляд члену Комісії ОСОБА_2 .

До Національного агентства з питань запобігання корупції (далі також - НАЗК) було направлено запит від 23 жовтня 2023 року № 21-2336/23, в якому викладено прохання надати стосовно кандидатів на посади суддів, у тому числі Позивача, а також членів їх сімей, вказаних у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відомості з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, Державного реєстру фізичних осіб платників податку, інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон.

Листом від 31 жовтня 2023 року № 21-2447/23 НАЗК надало інформацію, за змістом якої слідує, що за сформованими запитами не було знайдено інформації.

Рішенням Комісії від 01 грудня 2023 року № 10/дс-23 ОСОБА_1 допущено до участі в оголошеному рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23 конкурсі.

Рішенням ВККС України від 19 грудня 2023 року № 177/зп-23 затверджено та оприлюднено на офіційному вебсайті Комісії рейтинг учасників конкурсу на посади суддів місцевих загальних судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23. Зокрема, визначено рейтинг кандидатів на посаду судді Броварського міськрайонного суду Київської області, у якому ОСОБА_1 займає переможну позицію.

29 лютого 2024 року ВККС України розпочато проведення співбесіди з Позивачем.

Відеозапис співбесіди оприлюднений за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 (часові мітки 5:40:20 - 6:33:56).

Відповідно до цього запису у членів ВККС України в ході проведення співбесіди виникли, зокрема, питання щодо підприємницької діяльності дружини ОСОБА_1 (часові мітки 06:04:00 - 06:08:31 та 6:15:25 - 06:16:30)

У відповідь на це Позивач пояснив, що, його дружина займається господарською діяльністю, яка передбачає оренду нежитлових приміщень, їх облаштування, у тому числі технікою, відповідно до потреб очікуваних орендарів, після чого такі приміщення передаються в суборенду як повністю укомплектовані офісні приміщення. Крім цього, вона може надавати додаткові послуги, зокрема з прибирання приміщень (клінінгові послуги) за запитом суборендаря. ОСОБА_1 пояснив та в подальшому уточнив, що таку діяльність його дружина веде з 2019 року і станом на 31 грудня 2022 року, за відомою йому інформацією, в орендному користуванні перебуває 3 офісних приміщення.

На запитання під час співбесіди щодо необхідності декларування таких об`єктів у декларації ОСОБА_1 пояснив, що відповідні приміщення не перебували у власності його дружини, адже вона передала право користування іншим особам, а тому, хоч і не втратила юридичний зв`язок з відповідними об`єктами нерухомості, проте фактично передала право користування такими об`єктами і не може ними користуватися одночасно з суборендарями.

Також Позивач на запитання щодо того, з ким дружина укладає договори (юридичними чи фізичними особами) зазначив, що точно не може сказати.

ВККС України було вирішено відкласти розгляд питання та запропоновано ОСОБА_1 надати пояснення і документи (за наявності) на підтвердження таких аспектів: підприємницької діяльності його дружини, зокрема копії договорів оренди відповідних об`єктів.

На запитання ОСОБА_1 щодо періоду, за який йому потрібно надати документи Комісія, зокрема уточнила, що щодо орендних відносин його дружини документи потрібно надати за весь період, що згідно зі зробленим Позивачем уточненням, складає період з 2020 року.

Позивачем 6 березня 2024 року подано до Комісії пояснення на виконання вказаного прокольного рішення та додаткові документи.

Так, ОСОБА_1 у письмових поясненнях зазначив, що його дружина здійснила покращення вказаних об`єктів нерухомості та передала їх у суборенду, за що отримувала дохід упродовж звітного періоду, в чому й полягає суть її підприємницької діяльності. Водночас він обґрунтував незазначення даних щодо вказаних об`єктів у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2022 рік тим, що право користування було передано за договором суборенди, а отже, на його думку, дружина не мала права користування ані станом на останній день звітного періоду, ані протягом не менше половини днів протягом звітного періоду.

Також у зазначених поясненнях Позивачем вказано про те, що обов`язок щодо зазначення відомостей про об`єкти декларування, передбачені пунктами 2-8 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII (далі - Закон № 1700-VII), які є об`єктами права власності третьої особи, якщо суб`єкт декларування або член його сім`ї отримує чи має право на отримання доходу від такого об`єкта, може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти щодо такого об`єкта дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ним покладено лише на суб`єктів декларування, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище або посади, пов`язані з високим рівнем корупційних ризиків, у той час, як він та його дружина до відповідних осіб не відносяться.

Так, ОСОБА_1 разом із письмовими поясненнями, зокрема, надав Комісії копії договорів оренди нежитлового приміщення, укладених його дружиною, а саме договору від 26 лютого 2020 року №26/02/020 та додаткової угоди про його розірвання від 04 березня 2023 року, договору від 10 вересня 2021 року № 2/21 та додаткової угоди про його розірвання від 04 березня 2023 року, договору від 05 березня 2023 року № 05/03/2023.

Відповідно до вказаних договорів дружина Позивача отримала у користування на праві оренди приміщення площею 15,8 м2 у місті Києві на період з 26 лютого 2020 року до 04 березня 2023 року; приміщення площею 20,8 м2 у місті Києві на період із 10 вересня 2021 року до 04 березня 2023 року; три приміщення площею 15,8 м2, 15,8 м2, 20,8 м2 у місті Києві на період з 05 березня 2023 року строком на один рік.

Відповідач 26 березня 2024 року продовжив проведення співбесіди з ОСОБА_1 .

Відеозапис продовження співбесіди оприлюднений за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 (часові мітки 4:33:51 - 5:08:00).

Під час співбесіди Позивач, відповідаючи на питання щодо необхідності декларування наявності в його дружини права користування, як у ФОП нежитлових приміщень за договорами від 26 лютого 2020 року №26/02/020 від 10 вересня 2021 року № 2/21 від 5 березня 2023 року №05/03/2023 надав пояснення, аналогічні поясненням, викладеним в письмових поясненнях, а саме, що в нього не виникало відповідного обов`язку щодо декларування вказаних приміщень, оскільки вони були передані в суборенду. Комісією було обговорено з Позивачем його позицію щодо відсутності у нього обов`язку декларування належного його дружині права користування приміщеннями у випадку подальшої передачі відповідних приміщень в суборенду, з огляду на те, що, як стверджує Позивач, його дружина втратила право користування відповідними приміщеннями з моменту передачі їх в суборенду.

Рішенням Комісії від 26 березня 2024 року № 379/дс-24 відмовлено в наданні рекомендації про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Броварського міськрайонного суду Київської області.

У цьому рішенні Комісія зазначила, що:

« ОСОБА_1 у письмових поясненнях зазначив, що його дружина здійснила покращення вказаних об`єктів нерухомості та передала їх у суборенду. Водночас він обґрунтував незазначення цих об`єктів у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік (далі - декларація) тим, що право користування передано за договором суборенди, а отже, на його думку, дружина не мала права користування ані станом на останній день звітного періоду, ані протягом не менше половини днів протягом звітного періоду.

Водночас ОСОБА_1 не надав копій договорів або інших документів на підтвердження передання дружиною приміщень у суборенду іншій особі.

Комісією встановлено, що ОСОБА_1 не зазначив у декларації відомостей про об`єкти нерухомого майна, які перебували в користуванні члена сім`ї (дружини).

Отже, Комісія має обґрунтований сумнів, що ОСОБА_1 повідомив усі відомості, про які він є обізнаним щодо майнових інтересів членів своєї сім`ї».

Зважаючи на викладене, Комісія констатувала наявність обґрунтованого сумніву у відповідності ОСОБА_1 високим стандартам доброчесності та професійної етики, які встановлюються для судді, а тому йому належить відмовити у внесенні подання з рекомендацією на призначення суддею.

Отже, підставою для прийняття відповідного рішення визначено наявність обґрунтованих сумнівів, що ОСОБА_1 повідомив усі відомості, про які він є обізнаним щодо майнових інтересів членів своєї сім`ї.

До відповідного висновку Комісія дійшла виходячи з того, що ОСОБА_1 не зазначив у декларації відомостей про об`єкти нерухомого майна, які перебували в користуванні члена його сім`ї (дружини), оскільки ним не було надано копій договорів або інших документів на підтвердження передання дружиною приміщень у суборенду іншій особі.

ОСОБА_1 , вважаючи рішення ВККС України від 26 березня 2024 року №379/дс-24 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а також, що Відповідач має провести з ним співбесіду в порядку, передбаченому статтею 79-5 Закону № 1402-VIII, звернувся до Суду за захистом своїх прав та інтересів.

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позовні вимоги вмотивовані тим, що у Відповідача були відсутні підстави для обґрунтованого сумніву щодо відповідності Позивача, як кандидата на посаду судді, критеріям доброчесності чи професійної етики, оскільки, ОСОБА_1 було повідомлено як усно, так і письмово про всі відомості, про які він був обізнаний щодо майнових інтересів членів своєї сім`ї.

Позивач акцентує увагу на тому, що відомості щодо передачі його дружиною приміщень в суборенду були повідомлені самостійно під час проведення з ним співбесіди. При цьому Відповідачем не було викладено жодних зауважень, вимог, пропозицій чи у будь - який інший спосіб повідомлено про наявність сумнівів щодо існування відповідних договорів суборенди. Відтак у Позивача були відсутні підстави передбачити необхідність надання Комісії договорів суборенди, які були укладені дружиною ОСОБА_1 .

Зазначає, що у випадку належного вчинення Відповідачем дій щодо повідомлення про наявність сумніву з приводу існування договорів суборенди та викладення вимоги щодо їх надання, вони були б надані Комісії, так само як і були надані суду.

Наголошує, що неврахування Відповідачем факту передачі дружиною Позивача належних їй на праві оренди приміщень в суборенду, внаслідок непредставлення ОСОБА_1 договорів суборенди, призвело до категоричного, безпідставного та необґрунтованого висновку щодо нібито не зазначення Позивачем у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік відомостей про об`єкти нерухомого майна, які перебували в користуванні членів сім`ї Позивача.

У відзиві на позовну заяву представник Відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечив та просив відмовити у задоволенні позову. Таку позицію представник Відповідача обґрунтовує тим, що встановлені під час співбесіди обставини вказують на відсутність у ОСОБА_1 морально-етичних складових, котрі визначають межі та спосіб поведінки майбутнього судді, що мають ґрунтуватися на принципах добрих відносин з особами, суспільством і державою, а також на чесності способу життя, і можуть поставити під сумнів його доброчесність та професійну етику.

Зазначає, що Позивач обґрунтував не зазначення у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік об`єктів нерухомості, які його дружина отримала у користування на праві оренди за договорами від 26 лютого 2020 року № 26/02/020, від 10 вересня 2021 року № 2/21, від 05 березня 2023 року № 05/03/2023 тим, що право користування передано за договором суборенди, а отже, на його думку, дружина не мала права користування ані станом на останній день звітного періоду, ані протягом не менше половини днів протягом звітного періоду. Водночас Позивачем не було надано копій договорів або інших документів на підтвердження передання дружиною приміщень у суборенду іншій особі, хоча такі документи запитувались Комісією під час співбесіди.

Покликається на те, що мотиви ухвалення рішення, з приводу правомірності якого виник спір, ґрунтуються не стільки на помилках, неправильності відображення інформації в деклараціях, скільки на наявності обґрунтованого сумніву, у несумлінному ставленні до відображення інформації, свідомому перекрученні фактичних обставин, маніпулюванні тлумаченнями і роз`ясненнями, що в сукупності ставить під сумнів чесність та сумлінність як невід`ємні частини доброчесності. При цьому посилається на висновки, викладені в рішенні Верховного Суду від 7 лютого 2018 року у справі №800/248/17.

Наголошує, що рішення містить посилання на мотиви його ухвалення, обґрунтування підстав за наявності яких у Комісії виник обґрунтований сумнів у відповідності Позивача критеріям доброчесності та професійної етики, з яких Комісія дійшла висновків про відмову у наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.

У відповіді на відзив представник Позивача зазначив про те, що Відповідач жодним чином не повідомляв його про необхідність надати договори суборенди. При цьому зауважив, що Відповідачем не додано до відзиву доказів на підтвердження висловлення Позивачу пропозиції надати договори суборенди, у той час, як відеозапис співбесіди свідчить про відсутність відповідних пропозицій.

Вказав, що жодних помилок або неправильного відображення інформації в наданих Позивачем на конкурс документах допущено не було, вся наведена в них інформація відповідала дійсності, в діях Позивача було відсутнє «перекручування» фактичних обставин. Відповідач з невідомих причин сприйняв як «маніпулювання тлумаченнями і роз`ясненнями» тверду, принципову та послідовну позицію Позивача, викладену ним у письмових та усних поясненнях.

Стверджує про недоречність посилань Відповідача на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові у справі №800/248/17, оскільки в основу рішення Відповідачем було покладено факт ненадання договорів суборенди, а не факт нібито неправильного декларування. При цьому наголошує, що Відповідач не є суб`єктом владних повноважень, який має право оцінювати правильність заповнення декларацій.

В додаткових поясненнях представник Позивача зазначив, що дружина ОСОБА_1 набула право володіння і користування майном (об`єктами нерухомості) за договором оренди, проте передала обидва ці права за договором суборенди. Отже, їй не належало жодного з цих прав ані станом на останній день звітного періоду, ані протягом не менше половини днів протягом звітного періоду. Відповідно у Позивача не виник обов`язок щодо декларування вказаного майна.

Також вказав, що обов`язок відображення у декларації відомостей про об`єкти права власності третьої особи, на які суб`єкт декларування або член його сім`ї отримує чи має право на отримання доходу від такого об`єкта або може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти щодо такого об`єкта дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ним покладено лише на суб`єктів декларування, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище або посади, пов`язані з високим рівнем корупційних ризиків. Водночас ні Позивач, ні його дружина до відповідних суб`єктів не відносяться.

Крім того, послався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2024 року у справі №990/139/24. Зазначив про викладення аналогічних висновків Великою Палатою Верховного Суду також в постанові від 7 листопада 2024 року у справі № 9902/124/24.

Представник Відповідача подав додаткові пояснення від 15 листопада 2024 року, в яких зазначив, що під час проведення визначених Законом № 1402-VIII стадій добору кандидатів на посаду судді, Комісія не лише має повноваження, а й зобов`язана ретельно перевіряти інформацію, що характеризує особисті морально-етичні якості кандидата на посаду судді, його репутацію та врахувати всі обставини, які перешкоджають йому зайняти таку посаду, зокрема ті, що негативно характеризують кандидата. Окреслені заходи об`єднані метою забезпечення авторитету та довіри до судової влади, які формуються залежно від персонального складу осіб, які обіймають посади суддів.

Також відзначив, що об`єкти нерухомості, транспортні засоби, інше цінне рухоме майно, яке набуте суб`єктом декларування та/або членом його сім`ї для здійснення підприємницької діяльності (як фізичною особою - підприємцем), підлягають відображенню у декларації на загальних підставах.

В додаткових поясненнях від 9 грудня 2024 року представник Комісії зазначив, що запити про надання відомостей стосовно ОСОБА_1 в межах проведення конкурсу на зайняття вакантних посад судді надсилались Комісією відповідно до частини другої статті 93 Закону №1402-VIII.

Відзначив, що Комісія не здійснювала переосмислення та не застосовувала різних підходів щодо оцінки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2017 та 2022 роки, оскільки обставини, які стали підставою для відмови ОСОБА_1 в наданні рекомендації про призначення на посаду судді, виникли лише в 2022 році.

Послався на те, що відповідно до роз`яснень від 13 лютого 2020 року, наданих НАЗК особа, яка претендує на посаду судді повинна заповнювати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, як особа яка займає відповідальне та особливо відповідальне становище та належить до посади з високим корупційним ризиком. Зазначивши при цьому про те, що пункт 71 роз`яснень НАЗК не є релевантним у справі № 990/151/24.

Представник Позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов.

У судовому засіданні представник Відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

IV. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ОЦІНКА СУДУ

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Частинами першою та другою статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, статтею 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» конкретизовано, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

На підставі Закону України «Про приєднання України до Статуту Ради Європи» від 31 жовтня 1995 року № 398/95-ВР Україна приєдналася до Статуту Ради Європи, підтверджуючи тим самим відданість України ідеалам та принципам, які є спільним надбанням європейських народів.

Відповідно до статті 3 Статуту Ради Європи кожний член Ради Європи обов`язково повинен визнати принципи верховенства права та здійснення прав людини і основних свобод всіма особами, які знаходяться під його юрисдикцією, а також повинен відверто та ефективно співробітничати в досягненні мети Ради, визначеної у главі I.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І Конвенції).

Так, частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Частиною першою статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) як джерело права.

Крім того, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Варто зауважити, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити у світлі її преамбули, яка проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.

При цьому частина перша статті 129 Конституції України зобов`язує суди вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає й врахування тлумачення Конвенції, яке надається ЄСПЛ, як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

Відповідно до практики ЄСПЛ приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, зокрема стосунків професійного або ділового характеру (див. mutatis mutandis рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (С. v. Belgium), заява № 21794/93, параграф 25). А обмеження, накладені на доступ до професії, визнані цим судом такими, що впливають на приватне життя (див. mutatis mutandis рішення від 27 липня 2004 року у справі «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви № 55480/00 та № 59330/00, параграф 47).

У рішенні від 12 січня 2023 року у справі «Овчаренко та Колос проти України» (заяви № 27276/15 і № 33692/15) Суд зазначив, що трудові спори per se не виключаються зі сфери «приватного життя» у розумінні статті 8 Конвенції. Існують певні типові аспекти приватного життя, на які можуть вплинути такі спори внаслідок звільнення, пониження, відмови у доступі до професії або застосування інших подібних несприятливих заходів. До цих аспектів входять (і) «внутрішнє коло» заявника, (іі) можливість заявника встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми та (ііі) соціальна і професійна репутація заявника. У таких спорах існують два напрямки, за якими, як правило, виникають питання, пов`язані з приватним життям: або через підстави вжиття оскаржуваного заходу (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на підставах), або, у деяких справах, через наслідки для приватного життя (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на наслідках) (див. рішення від 25 вересня 2018 року у справі «Денісов проти України» [ВП] (Denisov v. Ukraine) [GC], заява № 76639/11, пункт 115). Під час застосування підходу, заснованого на наслідках, Суд визнає застосовність статті 8 Конвенції лише за умови, якщо ці наслідки є дуже серйозними та значною мірою впливають на приватне життя заявника (там само, пункт 116).

У цій справі Позивач оскаржує рішення ВККС України, прийняте щодо нього у процедурі добору кандидатів на посаду судді місцевого суду, оголошеного рішенням Комісії від 3 квітня 2017 року № 28/зп-17, а в подальшому за результатами проведення співбесіди у межах конкурсу, оголошеного рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, яким йому відмовлено в наданні рекомендації для призначення на посаду судді Броварського міськрайонного суду Київської області. Відповідно рішення, з приводу правомірності якого виник спір, безпосередньо зачіпає його право на повагу до приватного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції, в аспекті доступу до обраної професії та можливості встановлювати і розвивати стосунки професійного характеру.

Водночас втручання у право на повагу до приватного життя є таким, що порушує статтю 8 Конвенції, якщо воно не є виправданим за пунктом 2 цієї статті Конвенції як таке, що було здійснене «згідно із законом», переслідує одну або декілька законних цілей, перелічених у ньому, і є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цієї цілі / цих цілей.

Так, статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

За правилами частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тобто судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема, чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.

Так, за змістом статті 69 Закону № 1402-VIII (тут і далі - у редакції, чинній на час складення Позивачем кваліфікаційного іспиту) на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою.

Частиною першою статті 92 Закону № 1402-VIII встановлено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України є державним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України.

Статтею 93 Закону № 1402-VIII визначено повноваження ВККС України, до яких згідно з пунктами 2, 3 частини першої цієї статті належать: проведення добору кандидатів для призначення на посаду судді, у тому числі організація проведення щодо них спеціальної перевірки відповідно до закону та приймання кваліфікаційного іспиту; внесення до Вищої ради правосуддя рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.

Відповідно до частини першої статті 70 Закону № 1402-VIII добір та призначення на посаду судді здійснюється в порядку, визначеному цим Законом, та включає такі стадії: 1) рішення ВККС України про оголошення добору кандидатів на посаду судді з урахуванням прогнозованої кількості вакантних посад суддів; 2) розміщення ВККС України на своєму офіційному веб-сайті оголошення про проведення добору кандидатів на посаду судді. В оголошенні має бути зазначено кінцевий термін подання документів до ВККС України, що не може бути меншим ніж 30 днів із дати розміщення оголошення, а також прогнозована кількість вакантних посад суддів на наступний рік; 3) подання особами, які виявили намір стати суддею, до ВККС України відповідної заяви та документів, визначених статтею 71 цього Закону; 4) здійснення ВККС України перевірки відповідності осіб, які звернулися із заявою для участі в доборі, установленим цим Законом вимогам до кандидата на посаду судді на основі поданих документів; 5) допуск ВККС України осіб, які за результатами перевірки на час звернення відповідають установленим цим Законом вимогам до кандидата на посаду судді, до участі у доборі та складенні відбіркового іспиту; 6) складення особою, допущеною до участі у доборі, відбіркового іспиту; 7) встановлення ВККС України результатів відбіркового іспиту та їх оприлюднення на офіційному веб-сайті ВККС України; 8) проведення стосовно осіб, які успішно склали відбірковий іспит, спеціальної перевірки в порядку, визначеному законодавством про запобігання корупції, з урахуванням особливостей, визначених статтею 74 цього Закону; 9) проходження кандидатами, які успішно склали відбірковий іспит та пройшли спеціальну перевірку, спеціальної підготовки; отримання свідоцтва про проходження спеціальної підготовки; 10) складення кандидатами, які пройшли спеціальну підготовку, кваліфікаційного іспиту та встановлення його результатів; 11) зарахування ВККС України кандидатів на посаду судді за результатами кваліфікаційного іспиту до резерву на заміщення вакантних посад судді, визначення їх рейтингу, оприлюднення списку кандидатів на посаду судді, включених до резерву та рейтингового списку, на офіційному веб-сайті ВККС України; 12) оголошення ВККС України відповідно до кількості вакантних посад судді у місцевих судах конкурсу на заміщення таких посад; 13) проведення ВККС України конкурсу на заміщення вакантної посади судді на основі рейтингу кандидатів, які взяли участь у такому конкурсі, та внесення рекомендації Вищій раді правосуддя щодо призначення кандидата на посаду судді; 14) розгляд Вищою радою правосуддя рекомендації ВККС України та ухвалення рішення щодо кандидата на посаду судді; 15) видання указу Президента України про призначення на посаду судді - у разі внесення Вищою радою правосуддя подання про призначення судді на посаду.

Згідно із частиною першою статті 72 Закону № 1402-VIII добір кандидатів на посаду судді полягає у проходженні особами, допущеними до добору, відбіркового іспиту, організації проведення ВККС України щодо осіб спеціальної перевірки в порядку, встановленому законодавством у сфері запобігання корупції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, а також у проходженні спеціальної підготовки та складенні кваліфікаційного іспиту.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 73 Закону № 1402-VIII за результатами відбіркового іспиту ВККС України ухвалює попереднє рішення про допуск осіб, які успішно склали відбірковий іспит, до наступного етапу добору і оприлюднює це рішення на офіційному вебсайті ВККС України.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 74 Закону № 1402-VIII для проведення спеціальної перевірки ВККС України не пізніше трьох робочих днів після ухвалення попереднього рішення про допуск осіб, які успішно склали відбірковий іспит, до наступного етапу добору надсилає до уповноважених органів запити про перевірку відповідних відомостей щодо вказаних осіб. Зазначені запити підписує голова або заступник голови ВККС України.

За результатами спеціальної перевірки ВККС України ухвалює рішення про направлення осіб, які відповідають установленим до кандидата на посаду судді вимогам, для проходження спеціальної підготовки в Національній школі суддів України.

Частиною першою статті 75 Закону № 1402-VIII визначено, що повна перевірка декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданої кандидатом на посаду судді, здійснюється відповідно до закону центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, та полягає у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення.

Відповідно до частини п`ятої статті 77 Закону № 1402-VIII за результатами спеціальної підготовки кандидати отримують свідоцтво установленого ВККС України зразка. Проходженням кандидатом спеціальної підготовки вважається успішне виконання програми підготовки.

Частинами першою, другою, сьомою статті 78 Закону № 1402-VIII передбачено, що кваліфікаційний іспит є атестуванням особи, яка пройшла спеціальну підготовку і виявила намір бути рекомендованою для призначення на посаду судді.

Кваліфікаційний іспит полягає у виявленні належних теоретичних знань та рівня професійної підготовки кандидата на посаду судді, у тому числі отриманого за результатами спеціальної підготовки, а також ступеня його здатності здійснювати правосуддя.

Якщо особа набрала менше 75 відсотків максимально можливого бала кваліфікаційного іспиту, вона вважається такою, що не склала кваліфікаційний іспит.

Відповідно до частин дев`ятої та десятої статті 78 Закону № 1402-VIII ВККС України визначає рейтинг кандидатів на посаду судді відповідно до кількості набраних кандидатами балів за результатами кваліфікаційного іспиту. У рейтингу також окремо відображаються бали із завдань, якими перевіряють здатність кандидата бути суддею за відповідними спеціалізаціями.

ВККС України зараховує до резерву на заміщення вакантних посад суддів тих кандидатів, які набрали не менше 75 відсотків максимально можливого бала кваліфікаційного іспиту.

Згідно із частинами першою, восьмою, сімнадцятою статті 79 Закону № 1402-VIII конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до цього Закону та положення про проведення конкурсу.

ВККС України проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів місцевого суду на основі рейтингу кандидатів на посаду судді та суддів, які виявили намір бути переведеними до іншого місцевого суду, за результатами кваліфікаційних іспитів, складених у межах процедури добору суддів чи в межах процедури кваліфікаційного оцінювання відповідно.

За результатами конкурсного добору ВККС України надсилає до Вищої ради правосуддя відповідно до кількості вакантних посад суддів рекомендації про призначення кандидатів суддями.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 12 постанови від 14 листопада 2024 року у справі №990/71/24 зазначила, що якщо проаналізувати конституційні та законодавчі приписи, які регламентують порядок добору кандидатів на посаду судді, то під цим поняттям треба розуміти процес забезпечення судів загальної юрисдикції підготовленими, висококваліфікованими кадрами, а також як складний, поетапний, тривалий процес відбору та призначення високопрофесійних та високоморальних (гідних) кваліфікованих кандидатів на посаду суддів судів загальної юрисдикції відповідно до національного законодавства та міжнародних стандартів. Добір кандидатів на посади суддів неможливо провести без загальних засад чи принципів добору кандидатів на посаду суддів.

В зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також відзначила, що принципи формування суддівського корпусу є похідними від принципів функціонування судової влади і відображають основні засади процесу добору суддів як складової організації діяльності судової влади загалом. Добір кандидатів на посаду судді повинен відповідати принципу справедливості, верховенства права, дотримання якого має унеможливити прояви свавілля і забезпечувати реалізацію основних прав та свобод; законності, незалежності, відкритості та публічності, доступності та безпосередності у процедурі добору, відповідно до якого, зокрема, ВККС України у межах своєї компетентності має безпосередньо виявити належні теоретичні знання та рівень професійної підготовки кандидата на посаду судді, ступінь його готовності та здатності здійснювати правосуддя з питань юрисдикції відповідного суду, а також особисті, моральні якості кандидата.

Як встановив Суд ОСОБА_1 взяв участь у доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду та був допущений до складення кваліфікаційного іспиту. У подальшому Комісія визнала ОСОБА_1 таким, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим законом вимогам до кандидата на посаду судді.

Рішенням Комісії від 1 серпня 2023 року № 45/зп-23 продовжено термін дії результатів кваліфікаційного іспиту кандидатів на посаду судді місцевого загального, адміністративного, господарського судів, визначено рейтинг кандидатів на посаду судді місцевого загального суду та затверджено резерв кандидатів на заміщення вакантних посад суддів.

Надалі ВККС України оголосила конкурс на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів та допустила ОСОБА_1 до участі в цьому конкурсі.

До НАЗК Комісією було направлено запит від 23 жовтня 2023 року № 21-2336/23, в якому викладено прохання надати стосовно кандидатів на посади суддів, у тому числі Позивача, а також членів їх сімей, вказаних у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відомості з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, Державного реєстру фізичних осіб платників податку, інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон.

Листом від 31 жовтня 2023 року № 21-2447/23 НАЗК надало наявну в нього інформацію у матеріалах справи скріншотів вбачається, що за сформованими запитами не було знайдено інформації.

Рішенням від 19 грудня 2023 року №177/зп-23 Комісія затвердила та оприлюднила на своєму офіційному вебсайті учасників конкурсу на посади суддів місцевих загальних судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, відповідно до якого Позивач посів переможну позицію місце за рейтингом до Броварського міськрайонного суду Київської області.

Законом України від 9 грудня 2023 року № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри», який набрав чинності 30 грудня 2023 року, внесено зміни до Закону №1402-VIII, зокрема, викладено в новій редакції розділ IV «Порядок зайняття посади судді» та доповнено пунктами 57-61 розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення».

За змістом абзацу першого пункту 58 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII Комісія завершує конкурс на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошений її рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, за правилами, які діють після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри».

Так, відповідно до частини першої статті 79-2 Закону № 1402-VIII визначено, що ВККС України проводить конкурс на зайняття вакантних посад: суддів місцевого суду - на основі рейтингу кандидатів на посаду судді та суддів, які виявили намір бути переведеними до іншого місцевого суду відповідно до статті 82 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 79-4 Закону № 1402-VIII конкурс на зайняття вакантної посади судді полягає у визначенні переможця - учасника конкурсу, який має найвищу позицію за рейтингом.

Частинами першою та другою статті 79-5 Закону № 1402-VIII встановлено, що після визначення переможця конкурсу Комісія на своєму засіданні проводить з ним співбесіду.

За результатами співбесіди Комісія ухвалює: рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді; рішення про рекомендацію про переведення судді (якщо переможцем конкурсу на посаду судді місцевого суду став суддя).

За результатами співбесіди ВККС України ухвалює: 1) рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді; 2) рішення про рекомендацію про переведення судді (якщо переможцем конкурсу на посаду судді місцевого суду став суддя).

ВККС України ухвалює вмотивоване рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді у разі наявності обґрунтованого сумніву щодо його відповідності критеріям доброчесності чи професійної етики. У такому разі переможцем конкурсу визначається наступний у рейтингу кандидат (частина третя статті 79-5 Закону № 1402-VIII).

На виконання вимог статті 79 Закону № 1402-VІІІ ВККС України рішенням від 02.11.2016 № 141/зп-16 затвердила Положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді (далі - Положення № 141/зп-16).

Відповідно до пункту 8.5. Положення № 141/зп-16 співбесіда з переможцем конкурсу складається з таких етапів: оголошення доповіді членом Комісії; надання кандидату можливості доповнити, уточнити чи спростувати оголошену в доповіді інформацію; послідовне обговорення з кандидатом даних щодо його відповідності критеріям доброчесності та професійної етики та пов`язана з цим інформація.

Члени Комісії мають право ставити кандидату запитання щодо оголошених під час доповіді відомостей, самостійно знайомитися з досьє, ставити запитання доповідачу, порушувати перед Комісією питання, які виникли під час ознайомлення з досьє (пункт 8.10. Положення № 141/зп-16).

Згідно з пунктом 8.12. Положення № 141/зп-16 за результатами співбесіди Комісія ухвалює: рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді; рішення про рекомендацію про переведення судді (якщо переможцем конкурсу на посаду судді місцевого суду став суддя).

Відповідно до пункту 8.13. Положення № 141/зп-16 рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді ухвалюється Комісією за наявності обґрунтованого сумніву щодо його відповідності критеріям доброчесності чи професійної етики.

За приписами статті 83 Закону № 1402-VIII серед іншого, за заявою кандидата на посаду судді, поданою для участі у конкурсі, ВККС України проводить кваліфікаційне оцінювання з метою визначення здатності такого кандидата здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Кваліфікаційне оцінювання за критерієм професійної компетентності проводиться з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації.

Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Згідно з частиною четвертою статті 101 Закону № 1402-VIII палати та колегії ВККС України ухвалюють свої рішення від імені ВККС України, зазначаючи склад палати чи колегії, який розглядав конкретну справу.

Рішення ВККС України, палат та колегій Комісії викладаються у письмовій формі. У рішенні зазначаються дата і місце ухвалення рішення, склад Комісії (палати, колегії), питання, що розглядалося, мотиви ухваленого рішення, результати поіменного голосування членів Комісії. Рішення підписується головуючим і членами Комісії (палати, колегії), які брали участь у його ухваленні (частина п`ята статті 101 Закону № 1402-VIII).

Відеозапис співбесіди оприлюднений за посиланням посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 (часові мітки 5:40:20 - 6:33:56).

Відповідно до цього запису у членів ВККС України, що проводили співбесіду, виникли, зокрема, питання щодо підприємницької діяльності дружини ОСОБА_1 (часові мітки 06:04:00 - 06:08:31 та 6:15:25 - 06:16:30)

У відповідь на це Позивач пояснив, що його дружина займається господарською діяльністю, яка передбачає оренду нежитлових приміщень, їх облаштування, у тому числі технікою, відповідно до потреб очікуваних орендарів, після чого таке приміщення передається в суборенду як повністю укомплектоване офісне приміщення. Крім цього, вона може надавати додаткові послуги, зокрема з прибирання приміщень (клінінгові послуги) за запитом суборендаря. Вказана діяльність ведеться з 2019 року, й станом на 31 грудня 2022 року, за наявною інформацією, вона здає в суборенду орієнтовно три об`єкти нерухомості.

На запитання під час співбесіди щодо необхідності декларування таких об`єктів у декларації ОСОБА_1 зазначив, що відповідні приміщення не перебували у власності його дружини, адже вона передала право користування іншим особам, а тому, хоч і не втратила юридичний зв`язок з цим об`єктом нерухомості, проте фактично передала користування такими об`єктами і не може ними користуватися одночасно з суборендарями.

Водночас на запитання щодо осіб, з яким укладено договори суборенди Позивач зазначив, що точно не може сказати.

Під час співбесіди 29 лютого 2024 року вирішила відкласти розгляд питання та запропонувала ОСОБА_1 надати пояснення і документи (за наявності), у тому числі, на підтвердження підприємницької діяльності його дружини.

На запитання ОСОБА_1 щодо періоду, за який йому необхідно надати документи, Комісія уточнила, що стосовно орендних відносин дружини Позивача документи мають охоплювати весь період, який, за уточненням Позивача, становить час із 2020 року.

6 березня 2024 року Позивач подав до Комісії пояснення, в якому зазначив, що його дружина здійснила покращення об`єктів нерухомості та передала їх у суборенду, отримуючи від цього дохід протягом звітного періоду, що, на його думку, є суттю її підприємницької діяльності; при цьому він обґрунтував відсутність відомостей про ці об`єкти в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2022 рік, тим, що право користування було передано за договором суборенди, а отже, дружина не мала права користування ні станом на останній день звітного періоду, ні протягом щонайменше половини днів цього періоду.

Позивач стверджував, що обов`язок декларування об`єктів, передбачених пунктами 2- 8 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII (далі - Закон № 1700-VII), які належать третім особам, але від яких суб`єкт декларування чи члени його сім`ї отримують дохід або можуть вчиняти дії, тотожні праву розпорядження, поширюється лише на осіб, які займають відповідальне чи особливо відповідальне становище або посади з високим рівнем корупційних ризиків, до яких, за його твердженням, він та його дружина не належать.

До пояснень Позивач додав копії договорів оренди, укладених його дружиною.

26 березня 2024 року Комісія продовжила проведення співбесіди із ОСОБА_1 у межах конкурсу, оголошеного рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, та прийняла рішення, яким відмовила в наданні рекомендації про призначення його на посаду судді Броварського міськрайонного суду Київської області.

Відповідно до частини сьомої статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС України можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом.

При цьому пунктом 48 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII визначено, що рішення ВККС України оскаржуються відповідно до статті 88 цього Закону.

Так, частиною другою статті 88 Закону № 1402-VIII визначено, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.

Згідно із частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VIII рішення ВККС України , ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад членів ВККС України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВККС України, який провів кваліфікаційне оцінювання;

3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;

4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

За усталеними підходами Великої Палати Верховного Суду (зокрема у справі № 990/139/24) судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема, чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо.

При цьому, якщо суд встановить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному з визначених у частині другій статті 2 КАС України критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.

Відповідно до змісту положень частин другої та третьої статті 79-5 Закону № 1402-VIII Комісія може відмовити в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді виключно у разі наявності у неї обґрунтованого сумніву щодо відповідності цього кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики.

Частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Указана норма Конституції України означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень

При цьому вжите законодавцем формулювання «на підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

Суди відповідно до частини першої статті 129 Конституції України зобов`язані вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає й врахування тлумачення Конвенції, яке надається ЄСПЛ як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати). Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ конструкція «згідно із законом» у пункті 2 статті 8 Конвенції вимагає, зокрема, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який ідеться, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе, та відповідав принципові верховенства права. Отже, конструкція «згідно із законом» передбачає inter alia, що формулювання національного законодавства повинне бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права. Крім того, законодавство повинне забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (див. mutatis mutandis рішення від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine), заява № 21722/11).

У рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків. Дії або рішення суб`єкта владних повноважень вважаються такими, що суперечать принципу верховенства права, не тільки у тих випадках, коли такими діями порушуються суб`єктивні права і процесуальні гарантії, прямо передбачені чинним законодавством, але й у тих випадках, коли такі дії не задовольняють правомірних очікувань осіб, стосовно яких вони вчиняються (ухвалюються). Правомірне очікування виникає в особи в тому випадку, коли внаслідок правового регулювання зі сторони суб`єкта владних повноважень в особи наявне розумне сподівання, що стосовно неї суб`єкт владних повноважень буде діяти саме так, а не інакше.

Водночас, ураховуючи зміст статті 8 Конституції України, можна зробити висновок, що верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю за використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.

Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципів законності та верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що одним з елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності. Юридична визначеність є ключовою у питанні розуміння верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин. Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. У контексті статті 8 Конституції України юридична визначеність забезпечує адаптацію суб`єкта правозастосування до нормативних умов правової дійсності та його впевненість у своєму правовому становищі, а також захист від свавільного втручання з боку держави (рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017, від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018, від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).

У Рішенні від 11 жовтня 2018 року №7-р/2018 (справа №1- 123/2018(4892/17) Конституційний Суд України зазначив, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.

Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України «цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів» (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016).

Ще одним зі складових елементів загального принципу верховенства права є принцип «легітимних очікувань», який широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують, зокрема передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України).

Цей принцип властивий, головним чином, для публічно-правових спорів, що вирішуються адміністративними судами, оскільки у сукупності з принципами правової визначеності та належного урядування створює надійну основу для гарантування реалізації в Україні основної ідеї / мети системи адміністративних судів, а саме, захисти «людини» від «держави», в особі її багаточисленних суб`єктів владних повноважень, які наділені множинністю повноважень та низкою механізмів владного примусу.

Правовим підґрунтям для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норми права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі приписів щодо певного права, яке однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, який визначає механізм реалізації такого права, не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права.

Процес розгляду Комісією питання про надання чи відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, як і прийняте за результатом цього процесу рішення, мають бути зрозумілим як кандидатам на посаду судді, питання про рекомендування яких на посаду судді розглядалося ВККС України, так і незалежному сторонньому спостерігачу.

Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом розгляду, але у будь-якому випадку має показувати, зокрема, що доводи/пояснення кандидата на посаду судді взято до уваги і, що важливо, давати розуміння, чому і чим керувалася ВККС України, коли оцінювала відповідність цього кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики.

При цьому частиною третьою статті 79-5 та частиною п`ятою статті 101 Закону № 1402-VIII прямо передбачено обов`язок ВККС України вмотивувати рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.

З огляду на викладене Суд вважає, що вмотивованість рішення ВККС України про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді є не лише формальним дотриманням вимог закону, а повинна забезпечити дотримання принципу правової визначеності у питанні встановлення підстав відмови в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.

Отже, розглядаючи даний спір Суд має перевірити викладені в рішенні, з приводу правомірності якого виник спір, висновки ВККС України на предмет їхньої об`єктивності та обґрунтованості, оскільки це є ключовим питанням правового спору в розглядуваній справі.

В пункті 7.32 постанови від 13 лютого 2025 року у справі № 990/74/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що належна мотивація рішення ВККС України (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість суду перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів і чи була дотримана процедура його прийняття. Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що доводи / пояснення кандидата на посаду судді взято до уваги і, що важливо, давати розуміння, чому і чим керувалася Комісія, коли оцінювала цього кандидата. Виняткової значимості обґрунтованість / вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.

Суд наголошує, що одним із завдань адміністративного судочинства є перевірка реалізації суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень, зокрема, за критеріями обґрунтованості, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

При цьому вимога щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення повинне прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так й інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього суб`єкт владних повноважень має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення повинне бути вмотивованим.

Отже, визначальним критерієм правомірності рішення ВККС України про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді в аспекті його відповідності частині третій статті 79-5 Закону № 1402-VIII є встановлення Комісією обставин, які стали підставою для відмови в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, та мотивів, з яких ВККС України дійшла відповідних висновків.

Тобто у процедурі розгляду Комісією питання про надання чи відмову у наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді негативне рішення має містити не лише посилання на визначені законом підстави відмови у наданні рекомендації, а й мотиви, з яких ВККС України дійшла висновку про наявність обставин, з якими пов`язується обґрунтований сумнів щодо відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності чи професійної етики.

У цьому аспекті варто зауважити, що критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль відіграє судова влада у становленні правової держави. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу суддів, запорукою формування довіри народу до суддів та судової влади в цілому.

Суд підкреслює, що Закон № 1402-VIII не визначає переліку обставин у професійній діяльності та особистому житті кандидата на посаду судді, які можуть зумовити виникнення у ВККС України обґрунтованого сумніву щодо відповідності цього кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики, а отже, стати підставою для відмови ВККС України надати рекомендацію про призначення цього кандидата на посаду судді.

Отже, доброчесність як вимога до судді (кандидата на посаду судді), запроваджена в українське законодавство Законом № 1401-VIII на законодавчому рівні не визначено.

16 грудня 2024 року рішенням №3659/0/15-24 Вища рада правосуддя затвердила єдині показники Єдині показники для оцінки доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді). За змістом пункту 14 цих показників оцінка доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді) полягає в оцінюванні відповідності судді (кандидата на посаду судді) таким показникам: незалежність; неупередженість; дотримання етичних норм і бездоганна поведінка у професійній діяльності та особистому житті; чесність; сумлінність; непідкупність; законність джерел походження майна, відповідність рівня життя судді (кандидата на посаду судді) або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідність способу життя судді (кандидата на посаду судді) його статусу.

Стандарти етичної поведінки суддів на час спірних правовідносин були встановлені Кодексом суддівської етики, затвердженим ХІ черговим з`їздом суддів України 22 лютого 2013 року (редакція, чинна на час спірних правовідносин).

18 вересня 2024 року рішенням XX чергового з`їзду суддів України від 18 вересня 2024 року затверджено Кодекс суддівської етики.

Крім того стандарти етичної поведінки суддів врегульовані Бангалорськими принципами поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схваленими Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року №1006/23. Вони адресовані суддям для використання як інструкції, а також судовим органам для використання як базових принципів регламентації поведінки суддів.

У преамбулі Бангалорських принципів поведінки суддів, йдеться про те, що ці принципи мають на меті встановлення стандартів етичної поведінки суддів, серед іншого з уваги на те, що довіра суспільства до судової системи, а також до авторитету судової системи в питаннях моралі, чесності та непідкупності судових органів посідає першочергове місце в сучасному демократичному суспільстві.

Так, одним зі схвалених є принцип, згідно з яким дотримання етичних норм, демонстрація дотримання етичних норм є невід`ємною частиною діяльності суддів.

Щодо добору і підвищення по службі суддів у пункті 44 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки зазначено, що рішення, які стосуються добору та підвищення суддів по службі, мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях, які попередньо визначені законом чи компетентними органами влади. Прийняття таких рішень має базуватися на заслугах, з урахуванням кваліфікації, вмінь та потенціалу, необхідних для вирішення справ при застосуванні закону, зберігаючи повагу до людської гідності.

За визначенням терміну, який подано у Сучасному словнику з етики, доброчесністю є позитивна моральна якість, зумовлена свідомістю і волею людини, яка є узагальненою стійкою характеристикою людини, її способу життя, вчинків; якість, що характеризує готовність і здатність особистості свідомо і неухильно орієнтуватись у своїй діяльності та поведінці на принципи добра і справедливості.

Доброчесність - це необхідна морально-етична складова діяльності судді, яка, серед іншого, визначає межу і спосіб його поведінки, що базується на принципах об`єктивного ставлення до сторін у справах та чесності у способі власного життя, виконанні своїх обов`язків та здійсненні правосуддя (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від13 лютого 2025 року № 990/74/24).

Авторитет та довіра до судової влади формуються залежно від персонального складу судів, від осіб, які обіймають посади суддів та формують суддівський корпус. Саме тому важливо, щоб кандидат на посаду судді, як і суддя, не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки як у професійній діяльності, так і в особистому житті, яка може поставити під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, що негативно вплине на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

Як можна зрозуміти зі змісту рішення, з приводу правомірності якого виник спір, та пояснень сторони відповідача, ВККС України ухвалила його, маючи сумніви щодо відповідності Позивача як кандидата на посаду судді критерію доброчесності, з огляду на ненадання ним копій договорів або інших документів на підтвердження передання дружиною приміщень у суборенду іншій особі. та не зазначення у декларації відомостей про об`єкти нерухомого майна, які перебували в користуванні члена сім`ї (дружини).

Частина дев`ята статті 69 Закону № 1402-VIII встановлює умови визначення відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності, які законодавець пов`язує з наявністю / відсутністю обґрунтованих сумнівів у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.

При цьому поняття «обґрунтовані сумніви» в адміністративному судочинстві означає, що сумніви повинні бути підкріплені конкретними фактами або доказами, які можуть викликати сумнів у правильності або законності певного рішення, дії чи бездіяльності, а також достовірності наданих (в цьому випадку) кандидатом на посаду судді відповідних пояснень, які Комісія ставить під сумнів. Ці сумніви не можуть бути простою підозрою чи відчуттям членів Комісії, а повинні базуватись на реальних фактах або обставинах, що дозволяють обґрунтовано сумніватися в певних подіях, фактах чи твердженнях.

Це означає, що сумніви не можуть бути просто суб`єктивними, вони повинні мати об`єктивну основу (мають підтверджуватися фактичними даними), яка може бути перевірена і оцінена судом.

Такий підхід до розуміння наведених вище норм викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2024 року в справі № 990/139/24 (пункти 122-129 постанови).

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово роз`яснювала, що легітимна мета вимірювання доброчесності полягає в здобутті доказів умисного порушення норм суддівської етики чи свідомого нехтування стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, а також допущення поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя.

Так, в пункті 7.21 постанови від 13 лютого 2025 року у справі №990/74/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що легітимна мета вимірювання доброчесності кандидата на посаду судді полягає у виявленні фактів свідомого порушення чи нехтування стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, допущення поведінки, що несумісна із званням судді або підриває авторитет правосуддя. Такий захід має забезпечити кадрову якість правосуддя з точки зору моралі й професійної етики.

В пунктах 7.24 та 7.26 зазначеної вище постанови Велика Палата Верховного Суду також вказала таке:

- члени Комісії, оцінюючи встановлені стосовно кандидата на посаду судді обставини, визначаються щодо їхньої відповідності суспільним уявленням про доброчесність на власний розсуд. Зважаючи на те, що доброчесність є морально-етичною, а не правовою категорією, поведінка кандидата оцінюється насамперед з морально-етичного погляду. Навіть правомірні та законні дії кандидата можуть оцінюватися як такі, що не узгоджуються з поняттям доброчесності, виходячи із загальноприйнятих уявлень про це поняття в контексті поведінки, коли йдеться про суддю.

- наділення ВККС України свободою розсуду під час оцінки кандидата на посаду судді критеріям доброчесності не означає, що такий розсуд не має меж. У всякому випадку межа розсуду виключає свавільність дій та використання наданих повноважень не з легітимною метою, тобто не з метою, задля досягнення якої повноваження надані. Іншими словами, процедура оцінювання кандидата повинна бути правовою в контексті справедливості (fair procedure - справедлива процедура). У свою чергу правова процедура є складовою принципів законності та верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.

Повертаючись до обставин цієї справи, Суд зазначає, що у рішенні свій висновок про невідповідність Позивача критеріям доброчесності та професійної етики, як вже було зазначено вище, ВККС України пов`язала із недотриманням Позивачем обв`язку відображення в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік фактів користування дружиною Позивача об`єктами нерухомості та ненадання договорів суборенди.

Як не заперечується Відповідачем, відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань дружина Позивача, зокрема, мала право здійснювати такий вид діяльності як надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Не заперечувалось і учасниками справи, що Позивач у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік відобразив дохід дружини від підприємницької діяльності у розмірі 599466 грн.

Ця обставина є свідченням того, що ОСОБА_1 не намагався приховати економічну активність дружини, пов`язану з орендними відносинами. Ба більше, під час співбесіди Позивач визнав, що його дружина орендує приміщення, а основним видом її підприємницької діяльності є надання приміщень в оренду (суборенду). Позивач перед членами ВККС навпаки зазначив, що його дружина орендує приміщення й на підтвердження оренди надав копії відповідних договорів. Пояснення, надані ОСОБА_1 під час співбесіди, підтверджують, що він не приховував від суспільства чи ВККС інформацію про оренду приміщень його дружиною, а також про подальшу передачу їх у суборенду, а навпаки, прагнув пояснити суть своєї поведінки та позиції щодо обов`язку відображення даних у декларації.

Крім того, на виконання протокольного рішення ВККС від 29 лютого 2024 року Позивач подав пояснення від 6 березня 2024 року, до яких додав копії договорів оренди, укладених його дружиною. У цих поясненнях він прямо зазначив, що не відобразив у декларації об`єкти нерухомості, які перебувають у користуванні дружини на праві оренди, оскільки вважав, що обов`язок декларування не виникає через передачу цих об`єктів у суборенду. Ця позиція була озвучена і під час співбесіди 26 березня 2025 року, де Позивач наголосив, що його рішення не декларувати ці об`єкти зумовлене його розумінням норм Закону України "Про запобігання корупції" та роз`яснень НАЗК. Отже, Позивач не лише не уникав розкриття інформації, а й чітко пояснив логіку своїх дій, спираючись на власну інтерпретацію законодавства.

ОСОБА_1 послідовно під час судового розгляду звертав увагу на те, що він під час співбесіди розкривав інформацію про обставини орендних відносин його дружини.

ВККС, роблячи висновки у спірному рішенні, не навела переконливого обґрунтування того, чому саме інтерпретація Позивачем норм права щодо декларування є підставою для сумнівів у його доброчесності та професійній етиці.

Комісія зазначила про ненадання договорів суборенди, які б підтвердили передачу приміщень дружиною Позивача іншим особам. Проте ВККС не вказала, яким чином відсутність цих документів свідчить про обґрунтованість сумніву у доброчесності чи недотримання професійної етики. ВККС у рішенні так не спростувала інтерпретацію законодавства Позивача конкретними посиланнями на норми права, а обмежилася формальним висновком про неповне розкриття інформації.

У контексті тверджень Відповідача про ненадання документів, суд зазначає, що 29 лютого 2024 року ВККС, відкладаючи співбесіду з Позивачем, запропонувала йому надати пояснення та документи, які б підтверджували підприємницьку діяльність його дружини, зокрема щодо оренди об`єктів нерухомості. У відповідь на це Позивач 6 березня 2024 року подав пояснення та копії договорів оренди, укладених його дружиною, які, на його переконання, повною мірою відповідали запиту Комісії. Ці документи охоплювали орендні відносини за відповідний період і, з точки зору Позивача, слугували достатнім доказом для цілей розв`язання питань, які піднімались на засіданні 29 лютого 2024 року. Саме тому відсутні підстави вважати, що Позивач діяв недобросовісно, інтерпретуючи вимоги Комісії щодо подання документів і надаючи ті матеріали, які вважав достатніми для підтвердження своєї позиції.

Разом з тим, під час співбесіди, проведеної 26 березня 2025 року, ВККС не повідомила Позивача про недостатність поданих документів чи необхідність доповнення їх договорами суборенди. Комісія не поставила перед ним жодних уточнюючих запитань, які б вказували на те, що надані матеріали не відповідають її очікуванням та не узгоджуються з обсягом попередньо запитуваних документів. Така позиція ВККС могла обґрунтовано сприйнятися Позивачем як те, що він надав достатній перелік документів. Відсутність обговорення цих питань щодо неподання договорів суборенди під час співбесіди 26 березня 2024 року не дало можливості Позивачу додатково подати ці документи чи пояснити причини їх неподання разом з письмовими поясненнями. У цьому контексті варто наголосити, що ВККС, як орган, який здійснює добір кандидатів на посаду судді, зобов`язана забезпечувати прозорість і передбачуваність своїх вимог, особливо якщо її рішення несуть негативні для особи наслідки.

Узагальнюючи наведене, слід зазначити, що зі спірного рішення достеменно не можна збагнути, якому саме критерію доброчесності, відповідно до частини дев`ятої статті 69 Закону № 1402-VIII, не відповідає Позивач, оскільки висловлений у спірному рішенні висновок ВККС України не супроводжується належним його обґрунтуванням, а головне викладом конкретних фактів, які з усією очевидністю породжували обґрунтований сумнів у чесності та сумлінності Позивача аж до тієї міри, щоб унеможливити його рекомендацію на посаду судді.

За змістом норм Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС України від 3 листопада 2016 року № 143/зп-16 (у редакції рішення ВККС України від 13 лютого 2018 року № 20/зп-18) (пункти 19, 20, 22, 23 розділу ІІІ) [Положення про порядок проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, затверджене рішенням ВККС України від 2 листопада 2016 року №141/зп-16, було доповнено подібними за змістом нормами рішення ВККС України від 29 лютого 2024 року № 72/зп-24], співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження досьє та складається з таких етапів: оголошення доповіді за результатами дослідження досьє; надання судді (кандидату на посаду судді) можливості доповнити, уточнити чи спростувати оголошену в доповіді інформацію; послідовне обговорення з суддею (кандидатом на посаду судді) показників, оцінювання яких потребує уточнення, з метою прийняття остаточного рішення щодо підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. Обговорення відбувається шляхом опитування судді (кандидата на посаду судді) доповідачем і членами Комісії та надання суддею (кандидатом на посаду судді) відповідей і пояснень. Під час співбесіди обов`язковому обговоренню з суддею (кандидатом) підлягають дані щодо його відповідності критеріям професійної етики та доброчесності.

Суддя (кандидат на посаду судді), який проходить кваліфікаційне оцінювання, під час співбесіди має право надавати пояснення з питань, пов`язаних з проходженням іспиту, та інформації і документів, що містяться у його досьє, надавати коментарі, документи та інформацію за розділами досьє. Члени Комісії мають право ставити судді (кандидату на посаду судді) запитання щодо оголошених під час доповіді показників, самостійно знайомитися з досьє, ставити запитання доповідачу, порушувати перед Комісією питання, які виникли під час ознайомлення з досьє.

Ціль співбесіди полягає у встановленні обставин, які необхідні (мають значення) для оцінювання кандидата на відповідність посаді судді. З`ясування обставин, на які посилається кандидат і від яких може залежати рішення про рекомендацію його на посаду, відповідає цілям співбесіди, а тому Комісія повинна вжити відповідні заходи задля цього, зокрема надати кандидату можливість підтвердити свої доводи щодо таких обставин, щоб виключити ймовірність ухвалення рішення на підставі помилкових фактів.

У контексті цієї справи варто зауважити, що неповідомлення Позивачем відомостей про майнові права членів його сім`ї, про що зазначено Комісією в рішенні від 26 березня 2024 року №379/дс-24, передбачає не тільки те, що кандидат на посаду судді (декларант) мав обов`язок зазначити відповідні дані, але також і те, що кандидат як декларант мав для цього підстави (можливість, передумови), але не виконав свого обов`язку з причин, які не є поважними. Водночас самостійно факт незазначення у декларації відомостей про майнові права члена його сім`ї, безвідносно до обставин, про які мовилося вище, не може свідчити про неповідомлення Позивачем відомостей про які він був обізнаний.

Як встановлено у ході розгляду справи Комісія з`ясовувала під час проведення співбесіди обставини, які зумовили те, що Позивач не зазначив всі відомості, про які він обізнаний щодо майнових інтересів члена своєї сім`ї, а саме щодо перебування в користуванні (дружини) нежитлових приміщень за договорами оренди. Водночас Комісія у рішенні від 26 березня 2024 року №379/дс-24 не наводить аргументів, які, на її думку, свідчать про намір Позивача приховати відомості щодо майнових прав фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (дружини) або ж намагання зазначити недостовірні відомості в цій частині.

Тобто Комісія оцінила незазначення Позивачем у декларації відомостей про майнові права його дружини, як неповідомлення про всі відомості, про які він є обізнаний щодо майнових інтересів членів своєї сім`ї, але водночас в об`єктивно можливому обсязі не аргументувала, яким чином за описаної ситуації поведінка Позивача чи його розуміння щодо правильності заповнення цих відомостей, принаймні зі змісту його пояснень, відрізняються від добросовісного виконання свого обов`язку.

Рішення не містить обґрунтування пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою.

Незазначення Позивачем в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік відомостей щодо належних його дружині як підприємцю майнових прав користування нежитловими приміщеннями за договорами оренди мало б щонайменше спонукати ВККС України надати оцінку причинам, через які так сталося та висвітлити свою позицію з цього приводу у рішенні за наслідками співбесіди, що, в свою чергу, й мало слугувати основою для відповідних мотивів та висновків.

Подібний підхід засвідчив би, з одного боку, ретельність Комісії до оцінювання кандидата на посаду судді, а з іншого - запобіг би виникненню ситуації, коли висновок про недоброчесність кандидата на посаду судді витікає, до якоїсь міри, з хитких припущень про помилки у декларації, основаних на самому факті відсутності певної інформації, але без підтверджень того, що самостійно такі факти відсутності відповідної інформації беззаперечно свідчать про невідповідність особи критеріям доброчесності.

Наведене у підсумку дає підстави стверджувати, що викладені ВККС України в рішенні, з приводу правомірності якого виник спір, мотиви щодо невідповідності Позивача вимогам доброчесності, пов`язані з незазначенням Позивачем всіх відомостей, про які він є обізнаний щодо майнових інтересів члена його сім`ї ФОП ОСОБА_3 (дружини) є такими, що зроблені за відсутності наведення належного обґрунтування, яке б засвідчувало саме недоброчесність Позивача, яка полягає, зокрема, у його нечесності чи намірі приховати відомості про майнові інтересів членів його сім`ї (дружини). При цьому Суд вже зазначав, що доходи від підприємницької діяльності дружини Позивач відобразив у декларації.

Суд окремо вважає за необхідне зазначити, що 29 листопада 2024 року ОСОБА_1 надав до суду пояснення щодо пункту 71 Роз`яснень НАЗК від 29 грудня 2021 року № 11 «Щодо застосування окремих положень Закону України "Про запобігання корупції" стосовно заходів фінансового контролю (подання декларації, повідомлення про суттєві зміни в майновому стані, повідомлення про відкриття валютного рахунку)». У цьому поясненні Позивач зазначив, що останнім розділом вказаного пункту передбачено, що відомості щодо об`єктів права власності третьої особи, від яких отримується дохід (чи є право на отримання доходу) або щодо яких суб`єкт декларування / член його сім`ї може вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження, не зазначаються у декларації суб`єктом декларування зокрема у такому випадку:- суб`єкт декларування не є службовою особою, яка займає відповідальне та особливо відповідальне становище, та не обіймає посади, пов`язаної з високим та підвищеним рівнем корупційних ризиків. З огляду на це Позивач підкреслив, що він не є службовою особою, яка займає відповідальне та особливо відповідальне становище, та не обіймає посади, пов`язаної з високим та підвищеним рівнем корупційних ризиків, а тому він звільнений від обов`язку декларування, передбаченого зазначеним пунктом.

Опонуючи цій позиції, Відповідач у своїх поясненнях від 9 січня 2025 року та під час розгляду справи, послався на те, що відповідно до роз`яснень НАЗК якщо особа подає декларацію кандидата на посаду за попередній рік, вона повинна зазначати назву майбутнього місця роботи і майбутню посаду, у зв`язку з якою у неї виник обов`язок подати декларацію, тип і категорію посади, на яку вона претендує, а не місце роботи та посаду, на якій вона фактично перебувала станом на кінець звітного періоду. Тому всі інші перелічені у запитанні статуси зазначаються, зважаючи на статус посади, на яку особа претендує, а не на якій перебувала на кінець року, за який подається декларація. З урахуванням цього, Комісія зробила висновок, що особа яка кандидує на посаду судді повинна заповнювати декларацію особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, як особа яка займає відповідальне та особливо відповідальне становище та належить до посади з високим корупційним ризиком. При цьому Комісія відзначила, що пункт 71 роз`яснень НАЗК, на її думку, не є релевантним для цілей правовідносин, що виникли у справі № 990/151/24.

Отже, у ході розгляду цієї справи обидві сторони - Позивач та ВККС України - активно посилалися на роз`яснення НАЗК, намагаючись інтерпретувати їх на свою користь для обґрунтування правомірності власних позицій щодо заповнення декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Водночас відповідно до положень Закону України "Про запобігання корупції" саме НАЗК як спеціально уповноважений орган у сфері протидії корупції наділене виключною компетенцією надавати офіційні роз`яснення щодо застосування антикорупційного законодавства, зокрема в частині заповнення декларацій.

Проте, Суд зважаючи на наведене вище у сукупності, не надає оцінки доводам щодо обставин, якими Позивач обґрунтовував, як під час проведення співбесід, так і під час судового розгляду відсутність у нього обов`язку щодо декларування права користування нежитловими приміщеннями, яке його дружина отримана за договорами від 26 лютого 2020 року №26/02/020 та від 10 вересня 2021 року № 2/21, оскільки оцінка відповідним доводам не була надана при прийнятті рішення, з приводу правомірності якого виник спір, та відповідно не покладена в його основу.

Відтак, обсяг і зміст висловлених у спірному рішенні тверджень та зіставлення фактів, які зацікавили Комісію під час співбесіди, недостатні для того, щоб вважати обґрунтованим висновок про невідповідність кандидатури Позивача критерію доброчесності як однієї з умов, з якою пов`язується доступ до посади судді.

Суд враховує високі стандарти, встановлені ВККС України для відбору суддів, однак, з урахуванням пояснень Позивача, його самостійного розкриття обставин під час співбесіди.

Суд при розгляді цієї справи враховує високі стандарти доброчесності та професійної етики, які ВККС України перевіряє при відбору кандидатів на посади суддів, що є необхідною умовою забезпечення довіри суспільства до судової влади. Водночас, оцінюючи поведінку Позивача у контексті цих стандартів, суд враховує і дії ОСОБА_1 , спрямовані на самостійне розкриття обставин, а також пояснення, надані під час співбесіди з ВККС України, які свідчать про відсутність у нього наміру приховувати інформацію про орендні, а так само і про суборендні відносини дружини.

Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що поняття «доброчесність» у контексті відбору суддів є комплексною категорією, що охоплює не лише формальне дотримання законодавчих вимог, але й етичні, моральні та професійні якості особи, а тому його практичне застосування вимагає ретельного й індивідуалізованого аналізу кожної конкретної ситуації. Доброчесність формується через сукупність обставин, дій та мотивів, які необхідно оцінювати в їхньому взаємозв`язку. У цьому сенсі не кожна ймовірна неточність у відображенні інформації в декларації, суб`єктивне розуміння норми права чи навіть негативна життєва обставина, що склалася в житті кандидата чи члена його сім`ї, автоматично чи беззастережно свідчить про його недоброчесність.

Невідповідність критерію доброчесності є фінальним висновком, який має ґрунтуватися на виваженій та глибокій оцінці сукупності людських, професійних якостей, поведінки та обставин, що демонструють несумісність із високими стандартами суддівської професії. Такий висновок не може бути формальним чи поверхневим, адже доброчесність як інтегральна характеристика судді передбачає не лише відсутність порушень, але й здатність особи викликати довіру суспільства до судової влади. Відповідно, обґрунтування невідповідності критерію доброчесності, має бути не лише належно мотивованим, але й достатньо переконливим, щоб сторонній незалежний спостерігач міг чітко зрозуміти, чому конкретна людина не може виконувати функції судді.

У цьому контексті суд також враховує підходи, що склалися у практиці Верховного Суду, й звертає увагу на те, що на підставі досліджених матеріалів справи Відповідачем не доведено, що поведінка Позивача, яка проявилася у добровільному розкритті інформації про орендні відносини дружини, підпадає під ознаки недоброчесності та порушення професійної етики, а не є імовірною добросовісною помилкою, зумовленою інтерпретацією норм права. Відсутність у рішенні ВККС України конкретних посилань на норми, які б однозначно спростовували позицію Позивача, а також того, що під час співбесіди у березні 2024 року не піднімалось питання про ненадання Позивачем договорів суборенди лише посилюють цей висновок. Таким чином, формальний підхід Комісії до оцінки дій Позивача без урахування його поведінки не відповідає принципам справедливого відбору, а відмова у рекомендації виглядає недостатньо мотивованою.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, зокрема, в постанові від 14 листопада 2024 року у справі № 990/71/24, що обґрунтованість рішення передбачає належну його аргументацію, яка охоплює з`ясування обставин, які мають значення для ухвалення цього рішення. У сукупності це все надає рішенню якості вмотивованого, тобто такого, яке дозволяє з достатньою чіткістю розуміти, чим керувався суб`єкт, що його ухвалив.

Також в пункті 7.42 постанови від 13 лютого 2025 року у справі 990/74/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підставою для відмови кандидату на посаду судді в наданні відповідної рекомендації можуть бути не просто сумніви членів Комісії у доброчесності кандидата, а обґрунтовані сумніви, тобто такі, які ґрунтуються не на припущеннях, а на оцінці фактичних даних, і які спростовували б доводи кандидата або вказували б на їх суперечність або алогічність (беззмістовність).

Отже, в обсязі встановлених у цій справі обставин у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин Суд висновує, що спірне рішення не відповідає вимогам частини третьої статті 79-5 Закону № 1402-VIII, а також критеріям обґрунтованості, безсторонності та розсудливості, визначеним статтею 2 КАС України, що є підставою для визнання його протиправним і скасування.

Аналогічні правові підходи викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 7 листопада 2024 року у справі № 990/124/24, від 14 листопада 2024 року у справі №990/71/24, від 14 листопада 2024 у справі № 990/139/24.

На відміну від судової практики Великої Палати Верховного Суду у подібних спорах, де правомірність відмови у рекомендації на посаду судді підтверджувалася через доведений умисел кандидатів приховати інформацію, що ставило під сумнів їхню доброчесність та професійну етику, у цій справі поведінка Позивача - зокрема, добровільне розкриття доходів дружини, пояснення щодо орендних та суборендних правовідносин з наданням тих документів, які на думку Позивача вимагала у нього Комісія - надавала можливість встановити всі обставини, щодо яких ВККС вважала, що ОСОБА_1 не повідомив повних відомостей про майнові інтереси членів своєї сім`ї.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Водночас Позивач просить суд зобов`язати Комісію провести з ним співбесіду в порядку, передбаченому статтею 79-5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», однак оскільки відповідна співбесіда вже проводилась, відповідна вимога підлягає задоволенню шляхом зобов`язання Відповідача повторно провести вказану співбесіду.

Суд звертає увагу на те, що було надано вичерпну відповідь на всі питання, які входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному аспектах.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Разом із цим, обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення

ЄСПЛ від 09 грудня 2009 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

СУДОВІ ВИТРАТИ

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання позову у цій справі складає 1211,20 грн.

За подання позову ОСОБА_1 сплатив судовий збір у сумі 1211,20 грн, що відповідає розміру судового збору, передбаченого Законом України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру, який подано фізичною особою (Платіжна інструкція від 25 квітня 2024 року № 0.0..1).

Понесені Позивачем судові витрати на сплату судового збору за подання позовної підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 241-243, 246, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання рішення протиправним і зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 26 березня 2024 року №379/дс-24.

Зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України повторно провести з ОСОБА_1 співбесіду в порядку, передбаченому статтею 79-5 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя Н.Є. Блажівська

Судді: О.В. Білоус

М.М. Гімон

І.Л. Желтобрюх

О.О. Шишов

Повний текст рішення виготовлено 4 квітня 2025 року.