Справа № 460/15346/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/15346/24 пров. № А/857/5956/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 07.01.2025р. про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним висновку військово-лікарської комісії та надання відстрочки під час мобілізації (суддя суду І інстанції: Гресько О.Р.; час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 07.01.2025р. м.Рівне),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 07.01.2025р. повернуто в порядку п.1 ч.4 ст.169 Кодексу адміністративного судочинства /КАС/ України позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним висновку військово-лікарської комісії та надання відстрочки під час мобілізації (а.с.43 і на звороті).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ОСОБА_1 , який в поданій апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати та прийняти рішення по суті спору, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення питання про повернення позовної заяви (а.с.54-56, 85-87).

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на невирішення судом заявленого спору.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснено згідно ч.2 ст.312 КАС України в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, 12.12.2024р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача Сарненської ВЛК, в якому просив визнати дії відповідача протиправними, зобов`язати останнього повністю внести діагноз в довідку ВЛК і відмінити військово-обліковий документ, де він визнаний придатним до військової служби (а.с.1-3, 4).

Ухвалою суду від 23.12.2024р. залишено позовну заяву ОСОБА_1 без руху для усунення визначених судом недоліків шляхом подання до суду в десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали уточненої (виправленої) позовної заяви (а.с.6 і на звороті).

06.01.2025р. позивач подав до суду уточнену позовну заяву, в якій визначив відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_2 та сформував позовні вимоги: визнати протиправним висновок військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_3 № 145/2078 від 19.07.2024р. через неврахування частини медичних показань, надати відстрочку від призову під час мобілізації як особі з інвалідністю (а.с.9-12).

Згідно ухвали суду від 07.01.2025р. заявлений позов повернуто позивачу ОСОБА_1 , оскільки останній не виконав у визначений судом строк вимоги ухвали суду від 23.12.2024р. про залишення позовної заяви без руху, а саме: не зазначено відповідачем військово-лікарську комісію при ІНФОРМАЦІЯ_3 : не вказано відомостей про наявність чи відсутність електронного кабінету в сторін.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з наступного.

Згідно з п.3 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Вимоги до позовної заяви визначені приписами ст.160 КАС України.

Зокрема, відповідно до ч.5 цієї статті в позовній заяві зазначаються:

1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, адреса електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;

3) зазначення ціни позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень;

4) зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;

7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

9) у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача;

10) у справах щодо оскарження нормативно-правових актів - відомості про застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність позивача до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт;

11) власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Згідно з ч.9 цієї статті у позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Вирішення спірного питання здійснюється колегією суддів через призму приписів ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ч.2 ст.55 Конституції України, які гарантують кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Пунктом 1 ч.4 ст.169 КАС України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху. Одночасно суд роз`яснює, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Тобто позовна заява повертається при настанні таких взаємопов`язаних умов: 1) отримання адресатом ухвали суду; 2) неусунення недоліків, на які вказав суд; 3) закінчення встановленого судом строку для усунення недоліків позовної заяви.

Як слідує з матеріалів справи, позивач на виконання ухвали суду від 23.12.2024р. про залишення позову без руху подав уточнену позовну заяву, зміст якої є зрозумілим і доступним для сприйняття. Текст цієї заяви дозволяє встановити предмет і підстави позову, а сформульовані вимоги є зрозумілими і чіткими (а.с.9-12).

Водночас, суд розцінив такі дії позивача як часткове виконання ухвали суду про залишення позову без руху, оскільки позивач вказав лише одного відповідача (не зазначив іншим відповідачем ВЛК), а також не зазначив про відсутність/наявність електронного кабінету в сторін.

Разом з тим, такі висновки суду колегія суддів вважає формальними, оскільки зміст уточненої позовної заяви не створює будь-яких перешкод для вирішення розглядуваного спору, а визначені недоліки можуть бути усунуті під час судового розгляду.

Зокрема, питання визначення суб`єктного складу відповідачів може бути вирішений судом в порядку ст.48 КАС України.

Інформація про наявність або відсутність електронного кабінету також може бути встановлена під час судового розгляду, при цьому позивач виклав в уточненій позовній заяві достатньо реквізитів сторін, що дозволяла суду інформувати останніх про процесуальні дії, скеровувати копії документів тощо.

Отже, наведені обставини не перешкоджали суду вирішити спір по суті, не утруднювали спілкування суду із сторонами тощо; за викладених умов суд помилково розцінив згадані обставини такими, що слугували достатньою підставою для повернення позовної заяви в порядку п.1 ч.4 ст.169 КАС України.

Таким чином, підстави для повернення позовної заяви ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.4 ст.169 КАС України, на думку колегії суддів, є відсутніми.

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини /ЄСПЛ/ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі De Geouffre de la Pradelle v. France від 16.12.1992р., заява № 12964/87).

У § 36 рішення у справі Bellet v. France від 04.12.1995р., заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права .

При цьому, складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства.

Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що повернення позовної заяви в розглядуваному випадку суперечить завданню адміністративного судочинства та не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі ст.64 Конституції України, не може бути обмежене (п.п.1, 2 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25.12.1997р., абз.7 п.3 мотивувальної частини Рішення № 11-рп/2012 від 25.04.2012р.).

Крім цього, у низці рішень ЄСПЛ, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи зазначені положення законодавства апеляційний суд вважає, що повернення позовної заяви позивачу в досліджуваному випадку призведе до порушення права, визначеного Конституцією України, на доступ до правосуддя.

Згідно ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Також у частині вимог апелянта про задоволення його позову колегія суддів виходить з того, що приписами ст.320 КАС України не передбачено повноважень апеляційного суду під час розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції вирішувати заявлені позовні вимоги по суті.

Наведені висновки відповідають роз`ясненням, які містяться в п.25 постанови Пленуму ВАС України № 2 від 06.03.2008р. «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ».

З огляду на викладене, враховуючи приписи п.4 ч.1 ст.320 КАС України, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як винесена із порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного повернення позовної заяви, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Оскільки вимоги апелянта сформульовані в інший спосіб, ніж передбачені нормами ст.ст.312, 315 КАС України повноваження апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно приписів ст.139 КАС України правові підстави для розподілу судових витрат в рамках цього апеляційного провадження є відсутніми.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.ст.243, 311, 312, п.4 ч.1 ст.320, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 07.01.2025р. про повернення позовної заяви в адміністративній справі № 460/15346/24 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного тексту судового рішення: 04.04.2025р.