Справа № 420/3325/25
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2025-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/3325/25

Перша інстанція: суддя Марин П.П.,

повний текст судового рішення

складено 20.02.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Семенюка Г.В. та Шляхтицького О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_2 військова частина НОМЕР_2 ) про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ДПСУ), НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_2 військова частина НОМЕР_2 ) (далі ВЧ) та просив:

- визнати протиправною бездіяльність ДПСУ щодо не видання наказу про виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ від 28 лютого 2022 р. №168 (далі Постанова №168), у розмірі 100000 гривень в розрахунку на місяць за період з 19.09.2022 року по 31.12.2022 року;

- зобов`язати ДПСУ виготовити та надати до ВЧ наказ про виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, у розмірі 100000 гривень в розрахунку на місяць за період з 19.09.2022 року по 31.12.2022 року з урахуванням виплачених раніше сум;

- зобов`язати ВЧ доплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою №168, у розмірі 100000 гривень в розрахунку на місяць за період з 19.09.2022 року по 31.12.2022 року з урахуванням виплачених раніше сум;

- визнати протиправною бездіяльність ДПСУ щодо не видання наказу про виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, у розмірі 50000 гривень в розрахунку на місяць за період з 01.01.2023 року по 30.12.2023 року;

- зобов`язати ДПСУ виготовити та надати до ВЧ наказ про виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, у розмірі 50000 гривень в розрахунку на місяць за період з 01.01.2023 року по 30.12.2023 року з урахуванням виплачених раніше сум;

- зобов`язати ВЧ доплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою №168, у розмірі 50000 гривень в розрахунку на місяць за період з 01.01.2023 року по 30.12.2023 року з урахуванням виплачених раніше сум.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року адміністративний позов повернуто позивачу.

Не погоджуючись з даною ухвалою, заявник подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що судове рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просить його скасувати та направити справу до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що про обставини, що обумовили звернення позивача до суду, йому достеменно було відомо ще при першому зверненні у травні 2024 року, а до відповідача позивач звернувся більш ніж через рік після звільнення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року адміністративний позов залишено без руху та позивачу надано час для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду з відповідними доказами поважності причин його пропуску, уточненого адміністративного позову, оформленого у відповідності до вимог ст.ст. 160, 161 КАС України.

Позивачем подано до суду заяву про поновлення процесуального строку.

У вказаній заяві представником позивача зазначено, що в даній справі предметом позовних вимог є перерахунок грошового забезпечення. Отже, до таких позовних вимог застосуванню підлягає тримісячний строк звернення до суду з моменту, коли позивач дізнався про порушення своїх прав, а саме з дня одержання ним письмового повідомлення про нараховані та виплачені йому спірні суми.

В січні 2025 року позивач звернувся до ВЧ та до ДПСУ із адвокатськими запитами, в яких просив надати інформацію про виплачену позивачу у спірний період додаткову винагороду та доплатити таку винагороду із розрахунку 100000 гривень на місяць та 50000 гривень на місяць відповідно. У відповідь листом від 26.01.2025 року №02.5/1342-25-Вих позивачу відмовили у виплаті додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень на місяць.

Отже, на думку заявника, позивач раніше 26.01.2025 року не міг дізнатися про порушення свого права на доплату додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, у розмірі 100000 гривень в розрахунку на місяць за період з 19.09.2022 року по 31.12.2022 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду було відмовлено. Адміністративний позов ОСОБА_1 до ДПСУ та ВЧ про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачеві.

Як встановлено судом 1-ї інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 вперше звернувся з позовом до суду 27 квітня 2024 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року у справі №420/16244/24 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, та в подальшому ухвалою від 14 червня 2024 року у справі №420/16244/24 позовну заяву повернуто позивачу.

Повторно позивач звернувся з аналогічними вимогами до суду 17 червня 2024 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без руху та роз`яснено позивачу, що виявлені недоліки мають бути усунені шляхом: звернення до суду із заявою про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з даним позовом, викладені в заяві від 16 липня 2024 року вхід. №28746/24. Адміністративний позов ОСОБА_1 до ДПСУ та ВЧ про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачу.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2025 у справі №420/20270/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року залишено без змін.

Так, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року у справі №420/16244/24 встановлено наступне: «З огляду на матеріали справи, позивач з 19.09.2022 року проходив військову службу у ВЧ, а наказом начальника від 30.12.2023 року №1174-ОС звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу з 30.12.2023 року.

З 19.09.2022 року по 15.12.2022 року позивач приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в н.п. Суми, Білопілля, Волфіно, Іскрисківщина, Стукалівка, що підтверджено довідкою ДПСУ від 22.01.2023 року № 12/142.

Як зазначено у позові, з 01.01.2023 року ОСОБА_1 виконував бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно, а також у складі командування та штабу військової частини (зведеного підрозділу) (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки).

У періоді з 19.09.2022 року по 31.12.2022 року позивачу не було виплачено додаткову грошову винагороду в розмірі 100 тис. грн. в розрахунку на місяць, та у періоді з 21.01.2023 року по 30.12.2023 року позивачу не було виплачено додаткову грошову винагороду у розмірі 50000 гривень в розрахунку на місяць, що зумовило його звернутися до суду із даним позовом 27.05.2024 року.»

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2025 у справі №420/20270/24, якою залишено без змін ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року про повернення адміністративного позову, серед іншого, було встановлено, що про обставини, що обумовили звернення позивача до суду, йому достеменно було відомо ще при першому зверненні у травні 2024 року.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апелянта, що про порушення свого права позивач дізнався лише у січні 2025 року, оскільки лише факт звернення позивача до відповідача з заявою у січні 2025 року (більш ніж через рік після звільнення) не змінює дати, з якої йому було відомо про обставини нарахування та виплати грошового забезпечення, а вказує лише на дату, коли позивач почав вчиняти активні дії.

Більш того, додаткова винагорода, передбачена Постановою №168, виплачується щомісячно на картковий рахунком військовослужбовця, а тому про порушення свого права щодо не отримання додаткової винагороди позивач повинен був дізнатися при отриманні грошового забезпечення за місяці в спірні періоди.

Отже, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, такі обставини не є переконливими для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Апеляційний суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що позивачем, в даному випадку, був пропущений встановлений законом строк звернення до суду із цими позовними вимогами, та при цьому не зазначено поважних причин пропуску такого строку, а також не надано доказів, які б підтверджували наявність цих поважних обставин.

При цьому, одночасно необхідно зауважити, що сутність зазначеного «інституту» полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Учасники справи зобов`язанні діяти вчасно та в належний спосіб, у зв`язку з чим будь-які зволікання останніх не свідчать про намір добросовісної реалізації права на звернення до суду.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст.6 §1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Право на доступ до правосуддя в Україні, як і в більшості держав світу, не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Резюмуючи усе вищевикладене, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, що враховуючи недоведеність заявником існування об`єктивно непереборних обставин, які унеможливили своєчасне звернення до суду з цими вимогами, визнання неповажними зазначених заявником причин пропуску строку, та фактичне невиконання позивачем вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху - позовна заява підлягає поверненню позивачу.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм процесуального права, відповідно до ст.316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.308, 311, 312, 316, 321, 325, 327, 329 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді Г.В. Семенюк О.І. Шляхтицький