Справа № 240/11354/20
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2025-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Горбалінського В.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України про стягнення коштів,-
21.07.2020 року до Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за весь час затримки у розмірі 41 899,80 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскільки його було виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 04.03.2020 року, а останню виплату відповідачем здійснено 02.04.2020 року, то відповідачем затримано розрахунок з 04.03.2020 року по 02.04.2020 року. У зв`язку із зазначеним, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу компенсацію за час затримки розрахунку на день звільнення з військової частини НОМЕР_1 , а саме з 04.03.2020 року по 02.04.2020 року, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом за останні 2 місяці до дати звільнення.
29.09.2020 року від представника Військової частини НОМЕР_1 подано до Житомирського окружного адміністративного суду відзив на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що предметом позову є стягнення середньої заробітної плати за час затримки при звільненні за період з 08.11.2018 року по 24.02.2020 року відповідно до вимог трудового законодавства не відповідає дійсності, оскільки трудове законодавство (КЗпП України, Закон України «Про оплату праці» та інше) на військовослужбовців Збройних Сил України не розповсюджується, оскільки військовослужбовці не працюють (не перебувають у трудових відносинах з роботодавцем), а проходять військову службу в лавах Збройних Силах України; військовослужбовці не отримують заробітну плату, а перебувають на грошовому забезпеченні у військовій частині, в якій проходять військову службу.
12.10.2020 року ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду передано дану адміністративну справу за територіальною підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.
15.12.2020 року ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
15.12.2020 року ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва залучено до участі у справі в якості співвідповідача Центр забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України.
12.02.2021 року від представника Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України подано до Окружного адміністративного суду міста Києва відзив на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що ОСОБА_1 , відповідно до його рапорту з додатками вх. №1262 від 13.02.2020, Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України 26 лютого 2020 року була виплачена грошова компенсація за не отримане речове майно, що підтверджується видатковим касовим ордером від 26 лютого 2020 року та Розрахунком №75 від 26 лютого 2020 року. А тому, виходячи із вказаного, твердження позивача, що грошова компенсація за не отримане речове майно у сумі 81 015 грн. 43 коп. була виплачена йому 02 квітня 2020 року не відповідає дійсності.
31.01.2025 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
04.03.2025 року від представника Військової частини НОМЕР_1 подано до Дніпропетровського окружного адміністративного суду відзив на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що предметом позову є стягнення середньої заробітної плати за час затримки при звільненні за період з 08.11.2018 року по 24.02.2020 року відповідно до вимог трудового законодавства не відповідає дійсності, оскільки трудове законодавство (КЗпП України, Закон України «Про оплату праці» та інше) на військовослужбовців Збройних Сил України не розповсюджується, оскільки військовослужбовці не працюють (не перебувають у трудових відносинах з роботодавцем), а проходять військову службу в лавах Збройних Силах України; військовослужбовці не отримують заробітну плату, а перебувають на грошовому забезпеченні у військовій частині, в якій проходять військову службу.
Виходячи з наведеного, на думку представника відповідача, на військовослужбовців які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява та відзив на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до Видаткового касового ордеру від 26.02.2020 року, виданого Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно у розмірі 81 015,43 грн.
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.03.2020 року №22, полковника ОСОБА_1 , колишнього начальника відділу організації застосування безпілотних авіаційних комплексів центру планування та координації вогневого ураження противника військової частини НОМЕР_1 (тарифний розряд - 47, посадовий оклад - 8320 грн.), звільненого наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 06.02.2020 №80 у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я) відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", вважати, що 04 березня 2020 року справи та посаду здав, виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.
Згідно відомості розподілу виплат Військової частини НОМЕР_1 , 18.03.2020 року ОСОБА_1 виплачено заробітну плату 519 934,12 грн.
Втім, позивач вважаючи, що його право на отримання середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені із розрахунку порушено відповідачами, звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII ).
Відповідно до статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Частиною першою статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частини друга і третя статті 9 Закону №2011-XII ).
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Водночас, статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 в справі №4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Судом встановлено, що на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме роботодавець не нарахував та не виплатив:
- одноразову грошову допомогу у разі звільнення за 28 (двадцять вісім) календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний рік військової служби;
- грошову компенсацію за щорічну основну відпустку за 2020 рік тривалістю 45 діб;
- грошову компенсацію за щорічну основну відпустку за 2019 рік тривалістю 6 діб;
- грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку зі збереженням заробітної плати, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 та 2020 роки.
Посилання відповідача на непоширення на спірні правовідносини положень Кодексу законів про працю України суд оцінює критично з огляду на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Слід зауважити, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні (припинення контракту про проходження військової служби) військовослужбовців з лав Збройних Сил України, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, в такому разі застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 в справі №810/451/17 та від 26.02.2020 в справі №821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 в справі №810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У постанові від 13.05.2020 в справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі №810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 233, 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 в справі №4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Відтак, суд вважає, що відповідачем вчинено триваюче правопорушення, щодо не здійснення остаточного та повного розрахунку із позивачем в частині невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення, а тому у позивача наявне право на застосування положень статті 117 КЗпП України в частині отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.
При цьому, суд зазначає, що період затримки в даному випадку складає з 04.03.2020 року (дата звільнення) по 18.03.2020 року (день фактичного розрахунку) 14 днів.
Обчислення середнього заробітку слід проводити відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження порядку обчислення середнього заробітної плати» (далі - Порядок №100).
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно довідки про розмір грошового забезпечення, виплачених ОСОБА_1 за останні 2 місяці, що передують виключенню зі списків особового складу позивачу нараховано 57 263,02 грн., в т.ч. за січень 2020 року в сумі 28 631,51 грн. та за лютий 2020 року в сумі 28 631,51 грн.
Отже, середньоденний розмір грошового забезпечення складає 57 263,02 грн. / 60 днів (2 місяці) = 954,38 грн.
З урахуванням періоду затримки розрахунку 14 днів, розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача 954,38 грн., розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає: 954,38 грн. х 14 днів = 13 361,32 грн.
Між тим, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.
Суд зазначає, що розмір невиплаченої грошової компенсації становив 519 934,12 грн.
Сума компенсації за несвоєчасний розрахунок у розмірі 13 361,32 грн. не перевищує суму грошової компенсації, яка підлягала виплаті на момент звільнення (519 934,12 грн.).
З урахуванням викладеного, суд вказує, що з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача не підлягає зменшенню.
При цьому, суд окремо звертає увагу на встановлені обставини справи, та не приймає до уваги твердження позивача, що остаточний розрахунок з ним було здійснено 02.04.2020 року, під час виплати йому грошової компенсації за не отримане речове майно у розмірі 81 015,43 грн., оскільки вказані грошові кошти йому виплачено 26.02.2020 року, що підтверджується Видатковим касовим ордером від 26.02.2020 року, виданого Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України.
За таких обставин суд доходить до висновку що справедливою, пропорційною та такою, що відповідає критеріям, визначення розміру відповідальності відвідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі 13 361,32 грн.
Враховуючи саме бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби, належним способом відновлення порушеного права позивача буде саме визнання протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби з 04.03.2020 року по 18.03.2020 року та зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби з 04.03.2020 року по 18.03.2020 року, з урахуванням висновків суду. А тому, враховуючи викладене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позивачу саме у стягненні з Військової частини НОМЕР_1 на його користь грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за весь час затримки у розмірі 41 899,80 грн.
Отже, інші доводи сторін не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви.
Керуючись ст.2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби з 04.03.2020 року по 18.03.2020 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби з 04.03.2020 року по 18.03.2020 року, з урахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні суду.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський