Справа № 140/7519/24
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/7519/24 пров. № А/857/27545/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Шевчук С.М., Коваля Р.Й.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року (судді Стецика Н.В., ухвалене у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Луцьк) у справі №140/7519/24 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , позивач-1, ОСОБА_2 позивач-2 звернулися до адміністративного суду із позовом до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3 , третя особа), про зобов`язання виконавчого органу Новомиргородської міської ради Кіровоградської області надати дозвіл на перепоховання померлого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Оскаржуваним рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, яку обґрунтовують тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю. Зазначають серед іншого, що відповідач дискреційно «встановив» відсутність виняткового випадку, керуючись тим, що поняття «винятковий випадок» законодавцем не розкривається, а також тлумачення слова «винятковість», наведеним у словнику української мови, відповідне «обґрунтування» відмови вважають цинічним глузуванням над ними, батьками загиблого Захисника України. Окрім того у відповіді відповідача вказано, що син зазначив дружину як близьку особу, яка його похоронила і не виявила бажання щодо перезахоронення, однак батьки є найближчими родичами сина, аніж дружина і ніколи не забудуть про нього, а дружина-вдова загиблого сина (третя особа) може створити нову сім`ю і забути за нього, тим більше, що після загибелі сина вона вимагала від нас віддати їй належну їм матеріальну компенсацію від держави як батькам загиблого Захисника України. До загибелі син тимчасово проживав у с. Панчеве Новомиргородського району Кіровоградської області протягом трьох років і не був там зареєстрованим за місцем проживання, а тому син не повинен бути похований на чужині. У відзиві на позов відповідач стверджує, що він надав їм відповідь, а не відмову, тобто «з поваги до почуттів позивачів» відповідач не надав їм дозволу на перепоховання загиблого сина і одночасно не відмовив. Таке твердження відповідача - органу місцевого самоврядування - виглядає цинічним і глузливим, образливим по відношенню до них, батьків Захисника України, який загинув, захищаючи, в тому числі й автора тексту та підписанта відзиву на позов. Також апелянти стверджують про неврахування судом першої інстанції, що у відзиві на позов відповідач зазначає, що поданий адміністративний позов містить наклеп та/або образу та/або дискредитацію відповідача як органу місцевого самоврядування, за що передбачена відповідальність, однак обґрунтовані твердження (оціночні судження) про глузування відповідача над ними, їхніми батьківськими почуттями не є наклепом, образою чи дискредитацією, а звинувачення у наклепництві, образах та дискредитації з погано замаскованою погрозою притягнення до відповідальності є продовженням глузування над ними. Крім того апелянти наголошують, що згідно ч.ч. 1, 2 ст. 21 Закону України «Про поховання та похоронну справу», перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках за рішенням виконавчого органу сільської, селищної, міської ради на підставі письмового звернення особи, яка здійснила поховання, лікарського свідоцтва про смерть, дозволу виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради на поховання останків на іншому кладовищі. Перепоховання останків померлих може здійснюватися в інших випадках згідно із законодавством України. Однак, відповідач інтерпретує дану норму закону довільно, на свій розсуд, наводить застарілу редакцію ч. 1 ст. 21 цього Закону: «В свою чергу у ст. 21 Закону України «Про поховання та похоронну справу» зазначено, що перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках за рішенням виконавчого органу сільської, селищної, міської ради на підставі письмового звернення особи, яка здійснила поховання, висновку органу епідеміологічної служби, лікарського свідоцтва про смерть, дозволу виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради на поховання останків на іншому кладовищі. Перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках при наявності обґрунтованої причини. Для прийняття рішення щодо здійснення перепоховання останків померлого, користувач місця поховання подає такі документи: заяву користувача з обґрунтуванням причин перепоховання; висновок місцевого закладу санепідемслужби про можливість ексгумації; лікарське свідоцтво про смерть; дозвіл виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради на поховання останків на іншому кладовищі». Також зазначають, що вказаної відповідачем електронної адреси не існує, відповідно до чинної редакції ч. 1 ст. 21 Закону України «Про поховання та похоронну справу» подання висновку санепідемслужби про можливість ексгумації не вимагається, відповідач не звернув уваги на зміст частини 2 ст. 21 цього Закону, однак вдався до маніпуляцій з поняттям «винятковий випадок». Поряд з викладеним апелянт зазначає, що суд першої інстанції, безпідставно зазначив: «Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів». Таке тлумачення є власною інтерпретацією суду ч. 2 ст. 19 Конституції України, яка є хибною. В результаті такого заборонного підходу до правового регулювання формується корупційна форма поведінки суб`єктів владних повноважень, адже неможливо законом встановити все, що дозволено, передбачити дозволене «на всі випадки життя», і як наслідок, за наявності у суб`єкта владних повноважень конфлікту інтересів, в тому числі неприязні до заявника, суб`єкт владних повноважень може дискреційно забороняти практично все, на що законом не передбачено імперативного дозволу, доводячи свою управлінську поведінку до повного абсурду. Даний спір якраз і виник через абсурдну управлінську поведінку відповідача, адже закон не забороняє перепоховання, а вони не просили того, що законом заборонено. Відсутність юридичного визначення терміну «винятковий випадок» і призвело до того, що відповідач виключно дискреційно відмовив їм у перепохованні загиблого сина, зневаживши їхні батьківські почуття, надавши маніпулятивне власне визначення цього терміну в якості головної «підстави» для відмови. За їхнім глибоким внутрішнім переконанням, відповідач відмовив у наданні дозволу на перепоховання загиблого сина, виходячи із наявності конфлікту інтересів, що виник внаслідок агресивного заперечення третьої особи - вдови загиблого сина, працівниці відповідача через їхню відмову віддати їй частину матеріальної компенсації від держави батькам загиблого Захисника України. Також, враховуючи зневажливе ставлення відповідача як до батьківських почуттів, так і до них самих, батьків загиблого Захисника України, глузування над ними, звинувачення в наклепництві з погрозою притягнення до відповідальності, не виключають приховану симпатію ворогу з боку окремих посадових осіб відповідача - органу місцевого самоврядування, як причину відмови. Провідувати їм могилу сина на кладовищі в с. Панчеве є досить обтяжливо, оскільки відстань від с. Журавлине до с. Панчеве (по карті) складає 721 кілометр, а с. Панчеве знаходиться на відстані 15 км від Новомиргорода, а щоб дістатися до кладовища, потрібно їхати з пересадками. З боку відповідача немає ніякого законного інтересу не надавати дозволу на перепоховання сина, а не надавати дозволу на підставі заперечення третьої особи - це не інтерес відповідача, а конфлікт інтересів між службовими і приватними інтересами посадових осіб відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить вимоги та доводи викладені апеляційній скарзі залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу в якому заперечує проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , просить у задоволенні їхньої апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Згідно із частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 311 КАС України розгляд справи призначено в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 13.03.2024 у справі №168/202/24 (а.с.8-9).

Відповідно до довідки №34 від 12.02.2024, виданої виконавчим комітетом Смідинської сільської ради Ковельського району Волинської області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.19).

Довідкою Новомиргородської міської ради Кіровоградської області №22 від 17.05.2024 підтверджено, що з червня 2020 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживав без реєстрації з дружиною ОСОБА_3 та сином ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 . Поховання загиблого ОСОБА_4 здійснила його дружина ОСОБА_3 . Похований ОСОБА_4 на кладовищі в АДРЕСА_2 (а.с. 46 зворот, 57).

14.02.2023 згідно указу Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.202 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , призваний ІНФОРМАЦІЯ_4 на військову службу до в/ НОМЕР_2 (а.с.15).

20.09.2023 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , загинув під час мінометного обстрілу на острові Козацький, Бериславського району Херсонської області при виконанні обов`язків військової служби в зоні ведення бойових дій по відсічі збройної агресії російської федерації, що підтверджується сповіщенням сім`ї №6806 від 22.09.2023 (а.с.16), лікарським свідоцтвом про смерть №943 від 22.09.2023 (а.с.17) та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 12.12.2023 (а.с.18).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися із заявою від 07.05.2024 до Панчівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області із проханням надати дозвіл на перепоховання померлого сина ОСОБА_4 . Причиною перепоховання позивачі зазначили те, щоб їх син спочивав там, де провів більшу частину свого життя, де його могила буде доглянута, та яку, вони, як батьки-пенсіонери, та його сестри та брати зможуть провідувати (а.с.22-23).

Листом №02-26/92/2 від 29.05.2024 Новомиргородська міська рада Кіровоградської області, (як правонаступник Панчівської сільської ради), відмовила у надані дозволу на перепоховання останків померлого сина на підставі заяви його батьків (а.с.25-27).

Не погоджуючись із діями Новомиргородської міської ради Кіровоградської області ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Частиною 5 статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 1 Закону України «Про поховання та похоронну справу» від 10.07.2003 №1102-IV (далі - Закон №1102-IV) визначено, що поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб`єктів господарювання, спрямована на забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого, забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об`єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих (далі - померлих); надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності.

Згідно з положеннями статті 2 Закону № 1102-IV: - поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству; - місце поховання - кладовище, крематорій, колумбарій або інша будівля чи споруда, призначена для організації поховання померлих; - кладовище - відведена в установленому законом порядку земельна ділянка з облаштованими могилами та/або побудованими крематоріями, колумбаріями чи іншими будівлями та спорудами, призначеними для організації поховання та утримання місць поховань.

Відповідно до статті 4 Закону №1102-IV передбачено, що діяльність у галузі поховання базується на таких основних принципах як, зокрема, поховання в установленому законодавством порядку з урахуванням волевиявлення померлого, вираженого при житті, а за його відсутності з врахуванням побажань родичів.

За змістом статті 6 Закону №1102-IV усі громадяни мають право на поховання їхнього тіла та волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті. Волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті може бути виражене, серед іншого у: побажанні бути похованим у певному місці, за певними звичаями, поруч з певними раніше померлими чи бути підданим кремації; дорученні виконати своє волевиявлення певній особі; іншому дорученні, що не суперечить законодавству. Виконання волевиявлення громадян про належне ставлення до їхнього тіла після смерті в частині щодо кремації тіла, поховання в іншому населеному пункті здійснюється відповідно до закону. Дії щодо тіла померлого повинні здійснюватися в повній відповідності з волевиявленням померлого, якщо не виникли обставини, за яких виконання волевиявлення померлого неможливе.

Держава гарантує конфіденційність інформації про померлого. Надання такої інформації здійснюється відповідно до Закону України «Про інформацію», що передбачає стаття 7 Закону № 1102-IV

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону № 1102-IV організація діяльності в галузі поховання померлих здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, іншими центральними органами виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та їх виконавчими органами.

До компетенції органів місцевого самоврядування та їх виконавчих органи у вказаній галузі віднесено, зокрема: 1) вирішення відповідно до закону питання про відведення земельних ділянок для організації місць поховання, крім випадків, передбачених статтею 231 цього Закону; 2) забезпечення будівництва, утримання в належному стані та охорону місць поховання, крім випадків, передбачених статтею 23-1 цього Закону (частина 5 статті 8 Закону № 1102-IV).

За змістом частини 1 статті 11 Закону № 2246-IV поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого.

Згідно із частиною 2 статті 11 Закону № 2246-IV виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, в установленому законодавством порядку в день звернення видаються: лікарське свідоцтво про смерть - закладом охорони здоров`я; свідоцтво про смерть та довідка про смерть - відділом державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчим органом сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад, консульською установою чи дипломатичним представництвом України.

Зазначені документи можуть надаватися за дорученням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка зобов`язалася поховати померлого, іншій юридичній чи фізичній особі - частина 3 статті 11 Закону № 2246-IV.

В свою чергу, згідно із статтею 2 Закону №1102-IV під волевиявленням громадянина щодо ставлення до його тіла після смерті слід розуміти бажання, виражене в усній (у присутності свідків) або в письмовій формі, завіреній в установленому законодавством порядку.

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави для висновків, що за життя кожна людина має право виявити власну волю про своє майбутнє поховання. У разі відсутності такого волевиявлення, похованням померлого здійснення її поховання, у тому числі, й отримання відповідних документів, Законом № 2246-IV покладається на виконавця волевиявлення померлого, а у разі його відсутності - здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого.

Як встановлено судом з матеріалів справи, 14.02.2023 ОСОБА_4 призваний ІНФОРМАЦІЯ_4 на військову службу до в/ НОМЕР_2 (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 загинув під час мінометного обстрілу на острові Козацький Бериславського району Херсонської області при виконанні обов`язків військової служби в зоні ведення бойових дій по відсічі збройної агресії російської федерації, що підтверджується сповіщенням сім`ї №6806 від 22.09.2023 (а.с.16), лікарським свідоцтвом про смерть №943 від 22.09.2023 (а.с.17).

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які свідчать, що ОСОБА_4 за свого життя виявляв волю щодо свого поховання.

Сповіщення сім`ї №6806 від 22.09.2023 про смерть ОСОБА_4 адресоване ОСОБА_3 за адресою їх спільного проживання: АДРЕСА_2 (а.с.16).

З довідки Новомиргородської міської ради Кіровоградської області №22 від 17.05.2024 (а.с. 46 зворот, 57) значиться, що поховання загиблого ОСОБА_4 здійснила його дружина ОСОБА_3 . Похований ОСОБА_4 на кладовищі в АДРЕСА_2 . Вказана обставина не заперечується і позивачами.

Як передбачено до частиною 1 статті 21 Закону №1102-IV перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках за рішенням виконавчого органу сільської, селищної, міської ради на підставі письмового звернення особи, яка здійснила поховання, лікарського свідоцтва про смерть, дозволу виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради на поховання останків на іншому кладовищі.

Перепоховання останків померлих може здійснюватися в інших випадках згідно із законодавством України (частина 2 статті 21 Закону №1102-IV.

На виконання Закону №1102-IV Державним комітетом України з питань житлово-комунального господарства затверджено Порядок утримання кладовищ та інших місць поховань №193 від 19.11.2003 (далі - Порядок №193).

Пунктом 2.12 Порядку №193 встановлено, що перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках при наявності обґрунтованої причини. Для прийняття рішення щодо здійснення перепоховання останків померлого користувач місця поховання подає такі документи: заяву користувача з обґрунтуванням причин перепоховання; висновок місцевого закладу санепідемслужби про можливість ексгумації; лікарське свідоцтво про смерть; дозвіл виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради на поховання останків на іншому кладовищі. За результатами розгляду поданих документів виноситься рішення про перепоховання останків померлого на інше місце поховання чи, у разі відсутності підстав, видається користувачу обґрунтована письмова відмова.

З аналізу наведених правових норм випливає, що ініціатором питання щодо надання виконавчим органом відповідної сільської, селищної, міської ради дозволу на перепоховання останків померлого на іншому кладовищі, а в подальшому і прийняття і відповідного рішення, може виступати особа, яка здійснила поховання (користувач місця поховання). При цьому, перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках при наявності обґрунтованої причини.

Статтею 2 Закону №1102-IV визначено, що користувачем місця поховання (місця родинного поховання) є особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону.

Матеріалами справи підтверджено, що поховання ОСОБА_4 здійснила його дружина, яка з огляду на положення статті 2 Закону №1102-IV є користувачем місця поховання, і відповідно може ініціювати перед виконавчим органом відповідної сільської, селищної, міської ради питання щодо перепоховання тіла свого чоловіка.

Як встановлено судом ОСОБА_3 заперечує проти перепоховання останків померлого ОСОБА_4 про що свідчить її письмова заява від 22.05.2024, подана міському голові Новомиргородської міської ради (а.с.59-60), а також у поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 заперечує проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Як вказувалося судом вище, відповідно до вимог чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках при наявності обґрунтованої причини.

Слід зазначити, що згадувані нормативні акти не містять переліку таких виняткових випадків. Таким чином, орган місцевого самоврядування при розгляді питання про перепоховання має надавати таку оцінку самостійно у кожному випадку індивідуально.

Із поданої до Панчівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області заяви від 07.05.2024 про надання дозволу на перепоховання випливає, що підставами, які обумовлюють необхідність перепоховання позивачами вказувалося бажання, щоб загиблий син спочивав там, де провів більшу частину свого життя, де його могила буде доглянута його батьками, яку вони та його сестри і брати зможуть провідати.

Аналогічні підстави для необхідності перепоховання ОСОБА_4 вказані позивачами і в поданому до суду адміністративному позові і до апеляційного суду, однак суд звертає увагу на те, що син позивачів ОСОБА_4 разом з ОСОБА_3 створили окрему сім`ю, також під час перебування у шлюбі у них народився син ОСОБА_6 .

З червня 2020 року ОСОБА_4 проживав з дружиною ОСОБА_3 та сином за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджено відповідною довідкою органу місцевого самоврядування.

Дружина ОСОБА_3 здійснила поховання загиблого ОСОБА_4 та висловила можливість та бажання утримувати могилу загиблого в належному стані.

На даний момент могила загиблого сина позивачів розташована в безпечному місці, і для її відвідування не має жодних перешкод. Матеріали справи не містять доказів про те, що кладовище зазнало руйнації внаслідок війни чи стихійного лиха. Судом не встановлено, а сторонами не наведено жодних релігійних, традиційних або звичаєвих факторів, які б зумовлювали необхідність поховання загиблого у конкретному місці. Також слід зазначити, що поховання ОСОБА_4 на території с. Панчеве Кіровоградської області відбулося з відома його родичів, в тому числі і позивачів.

Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановою Верховного Суду від 17.07.2019 у справі № 308/4091/15-а, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із положеннями статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи все вищенаведене, виходячи з системного аналізу норм законодавства та обставин справи, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, що відсутні виняткові обставини для перепоховання сина апелянтів Захисника України Самолюка В.А., доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається, а інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі №140/7519/24 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді С.М. Шевчук

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 02.04.2025