Справа № 240/5400/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року м. Житомир справа № 240/5400/24

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У березні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, В/ч НОМЕР_1 ) щодо не розгляду його рапорту про звільнення з лав Збройних Сил України за сімейними обставинами від 21 грудня 2023 року та зобов`язання вчинити відповідні дії.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що після прибуття 15 грудня 2023 року для проходження служби до В/ч НОМЕР_1 подав рапорт про звільнення за сімейними обставинами. Однак в усному порядку отримав відмову. Після цього 21 грудня 2023 року повторно засобами поштового зв`язку подав аналогічний рапорт, за результатами розгляду якого знову отримав усуну відмову. З метою з`ясування питання розгляду поданого рапорту на адресу відповідача 22 лютого 2024 року направлено адвокатський запит, відповідь на який на момент звернення до суду не отримана. Уважає, що В/ч НОМЕР_1 допустила протиправну бездіяльність щодо не розгляду поданого рапорту.

Ухвалою суду від 25 березня 2024 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.

17 травня 2024 року судом постановлено ухвалу про витребування доказів та зупинення провадження у справі до дати їх отримання.

На виконання вимог зазначеної ухвали відповідач 04 червня 2024 року подав витребувані судом докази.

18 червня 2024 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що позивача, який проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 та згідно із наказом командира якої від 13 грудня 2023 року №358 уважається таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби до Військової частини НОМЕР_1 , відповідно до наказу Командування десантно штурмових військ від 26 жовтня 2023 року №180-РС призначено на посаду водія розвідувального відділення розвідувального взводу десантно штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 , до нового місця служби не прибув. Про те, що позивач вибув із Військової частини НОМЕР_2 до Військової частини НОМЕР_1 перша останню не повідомила. Оскільки позивач не прибув до Військової частини НОМЕР_1 та останнього не включено до її особового складу у порядок та спосіб передбачений діючим законодавством, тому позивач не є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 , а рахується в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_2 . Зауважує, що відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» №548ХІV від 24 березня 1999 року із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника. З огляду на викладене, відповідач уважає, що не допустив порушень прав позивача у межах спірних правовідносин, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

За результатами ознайомлення з матеріалами справи суд дійшов висновку, про необхідність витребування у Військової частини НОМЕР_2 інформації про повідомлення командира (керівника) Військової частини НОМЕР_1 про направлення солдата ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , відповідно до наказу Командування десантно штурмових військ від 26 жовтня 2023 року №180-РС призначеного на посаду водія розвідувального відділення розвідувального взводу десантно штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 та докази на її підтвердження, що обумовило постановлення 30 серпня 2024 року відповідної ухвали, якою також поновлення провадження у справі та зупинено до дати отримання витребуваної інформації.

З огляду на отримання запитуваної судом інформації 03 квітня 2025 року постановлено ухвалу про поновлення провадження у справі.

На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд установив, що ОСОБА_1 , відповідно до вимог Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022 проходив службу у В/ч НОМЕР_2 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 13 грудня 2023 року №358 солдата ОСОБА_1 водія 3 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу 2 розвідувальної роти, призначеного наказом Командування десантно штурмових військ від 26 жовтня 2023 року №180-РС на посаду водія розвідувального відділення розвідувального взводу десантно штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби.

Приписом від 13 грудня 2023 року №842/4262 Військової частини НОМЕР_2 позивачу визначено прибути до В/ч НОМЕР_1 13 грудня 2023 року для подальшого проходження служби.

21 грудня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Генерального штабу Збройних Сил України з проханням переслати рапорт із додатками на відповідну військову частину.

Заначений рапорт направлено відповідачу телеграмою від 04 січня 2024 року.

За результатами її розгляду листом від 07 січня 2024 року №642/158 начальника штабу заступника командира Військової частини НОМЕР_3 повідомлено, що відділенням персоналу штабу В/ч НОМЕР_1 опрацьоване звернення та надана відповідь позивача.

Згідно копії листа від 07 січня 2024 року №642/157 у відповідь на звернення за вхідним «О-94 від 02 січня 2024 року щодо звільнення з лав Збройних Сил України у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей до 18 років, ОСОБА_1 за адресою місця фактичного проживання, зазначеною в рапорті, повідомлено, що він не прибув до В/ч НОМЕР_1 згідно припису №842/4262 від 13 грудня 2023 року і відповідно до вище зазначеного не являється військовослужбовцем В/ч НОМЕР_1 . Проінформовано, що йому потрібно прибути до В/ч НОМЕР_1 та подати по команді рапорт та документи, які підтверджують підстави для звільнення з лав Збройних Сил України. Після надходження до командування частини рапорту та документів, їх буде належним чином опрацьовано та прийнято рішення щодо можливості та законності звільнення.

22 лютого 2024 року на адресу відповідача було направлено адвокатський запит №6 від 19 лютого 2024 року, підписаний адвокатом Шевчук Н.М., з вимогою надати інформацію щодо результатів розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби.

Відповідь на такий запит не надійшла.

19 травня 2024 року В/ч НОМЕР_2 направила до відповідача лист №842/7969 з проханням повідомити чи прибув ОСОБА_1 до розташування В/ч НОМЕР_1 .

Листом від 22 травня 2024 року В/ч НОМЕР_1 повідомила командира В/ч НОМЕР_2 , що ОСОБА_1 не прибув у розташування В/ч НОМЕР_1 та відповідно не зарахований до списів особового складу частини.

Також листами від 04 березня 2024 року №642/1995 та від 28 березня 2024 року №642/291/ЗВГ повідомлено Богунський відділ державної виконавчої служби м. Житомир та адвоката Березовича О. про те, що ОСОБА_1 по спискам військової частини не рахується та не рахувався.

Листом від 02 березня 2024 року №642/вихЗВГ/220 адвоката Шевчук Н.М. у відповідь на її адвокатський запит за вхідним №315/звг від 27 лютого 2024 року щодо розгляду рапорту на переведення до іншого місця військової служби позивача повідомлено, що такий не проходить службу та не являється військовослужбовцем В/ч НОМЕР_1 .

Також судом установлено, що за результатами отримання відповідь В/ч НОМЕР_1 від 22 травня 2024 року про неприбуття солдата ОСОБА_1 у В/ч НОМЕР_2 проведено службове розслідування, за наслідками якого наказом командира В/ч НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 03 червня 2024 року №487 «Про результати службового розслідування» з метою визначення ступеня вини та притягнення до кримінальної відповідальності за фактом несвоєчасного з`явлення на службу без поважних причин до В/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 , в якому вбачаються ознаки кримінальних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 407 та частино. 4 статті 408 Кримінального кодексу України, направлено матеріали службового розслідування до Територіального управління Державного бюро розслідувань для прийняття правового рішення.

Уважаючи, що відповідач протиправно не розглянув рапорт про звільнення, ОСОБА_3 звернувся із цим позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Пунктом 2 названого Указу військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Станом на час розгляду справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 389-VIII).

Згідно із статтею 1 названого Закону воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, згідно пункту 4 якого встановлено призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

Правовідносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25 березня 1992 року з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 2232-ХІІ).

Згідно із частиною 1 статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами 2 4 названої правової норми передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Згідно частини 6 статті 2 Закону України №2232-ХІІ видами військової служби є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Частиною 10 цієї правової норми також передбачено, що на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період у визначеному цим Законом порядку для оперативного доукомплектування Збройних Сил України та інших військових формувань призиваються громадяни України, які уклали контракти про проходження служби у військовому резерві та/або зараховані до військового оперативного резерву.

Згідно пунктів 2 5 частини 1 статті 24 Закону України №2232-ХІІ початком проходження військової служби вважається:

день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації;

день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу;

день зарахування до списків особового складу військової частини для громадян України, які проходять службу у військовому резерві за контрактом, зараховані під час такої служби до військового оперативного резерву та призиваються на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Порядок звільнення з військової служби унормовано статтею 26 Закону України № 2232-ХІІ, абзацом 13 підпункту «г» пункту 2 частини 4 якої передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Також суд зауважує, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються Законом України №2232-ХІІ та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах встановлені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджений Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 548-XIV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Статут внутрішньої служби ЗСУ).

Згідно пункту 14 розділу 1 частини 1 названого Статуту із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Як убачається з копії наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 13 грудня 2023 року №358 солдат ОСОБА_1 вважається таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби до Військової частини НОМЕР_1 , відповідно до наказу Командування десантно штурмових військ від 26 жовтня 2023 року №180-РС призначено на посаду водія розвідувального відділення розвідувального взводу десантно штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Однак позивач до нового місця служби не прибув та до списків особового складу В/ч НОМЕР_1 на момент подання рапорту не зарахований.

З огляду на викладене, ураховуючи положення частини 1 статті 24 Закону України №2232-ХІІ суд приходить до висновку, що позивач не проходить військову службу у В/ч НОМЕР_1 , а тому рапорт від 21 грудня 2023 року не може вважатися таким, що поданий по команді.

Додатково суд зауважує, що на момент подання розглядуваної судом позовної заяви, яка складена та підписана адвокатом Шевчук Н.М. така вже мала отримати відповідь В/ч НОМЕР_1 , надану листом від 02 березня 2024 року №642/вихЗВГ/220 на її адвокатський запит за вхідним №315/звг від 27 лютого 2024 року, якою повідомлено, що ОСОБА_1 не проходить службу та не являється військовослужбовцем В/ч НОМЕР_1 .

Суд наголошує, що тільки після прибуття позивача до В/ч НОМЕР_1 та зарахування до її особового складу, командир такої буде уповноважений на розгляд рапорту про звільнення, поданого по команді.

Відповідно до приписів частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї правової норми закріплено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Так, позивач не виконав покладений на нього обов`язок по доведенню обставин, зазначених на обґрунтування заявлених позовних вимог, зокрема щодо прибуття до В/ч НОМЕР_1 15 грудня 2023 року. Натомість відповідач надав суду докази на підтвердження правомірності його поведінки, зокрема не прибуття позивача до військової частини та не проведення зарахування такого до її особового складу.

Виходячи із законодавчих приписів та встановлених обставин справи в їх сукупності суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись положеннями статей 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

03.04.25