Справа № 160/22030/24
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2025-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року справа №160/22030/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., Сваченка І.В. розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги представника позивача Самохвалова Сергія Володимировича та Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року (повне судове рішення складено 18 грудня 2024 року) у справі № 160/22030/24 (суддя в І інстанції Олішевська В.В. ) за позовом ОСОБА_1 до відповідача1 : Головного управління Національної поліції в Донецькій області, відповідача 2: Головного управління МВС України в Донецькій області про: визнання протиправною бездіяльність, визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

УСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про: визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати у день звільнення грошової компенсації за 60 днів основної (чергової) щорічної відпустки за 2014 та 2022 роки, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2020 року та за 2022 рік у кількості 74 дні; зобов`язання нарахувати та сплатити грошову компенсацію за 60 днів основної (чергової) щорічної відпустки за 2014 та 2022 роки, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2020 роки та за 2022 рік у кількості 74 дні; визнання протиправними дії стосовно не зарахування до грошового забезпечення при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільнені додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168; зобов`язання зарахувати додаткову винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 за період з січня 2023 року по липень 2023 року включно до грошового забезпечення при розрахунку суми одноразової грошової допомоги при звільненні з виплатою різниці після такого перерахунку; стягнути середній заробіток за час розрахунку при звільненні за шестимісячний період з 01.08.2023 року по 01.02.2024 року включно у розмірі 372550,36 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що проходила службу в органах внутрішніх справ з 17.03.1997 по 06.11.2015 та в Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області з 07.11.2015 по 31.07.2023.

У жовтні 2016 року позивач отримала статус учасника бойових дій.

31.07.2023 позивача звільнено зі служби в поліції.

Вказує, що при звільненні їй не було виплачено компенсації за 60 днів основної (чергової) щорічної відпустки за 2014 та 2022 роки, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2020 року та за 2022 рік у кількості 74 дні.

Також вважає, що відповідачем протиправно не виключено до розрахунку одноразової допомоги при звільненні додаткову винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 за період з січня 2023 року по липень 2023 року включно.

Просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шестимісячний період з 01.08.2023 року по 01.02.2024 року включно у розмірі 372 550,36 грн.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 у день звільнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки 2022 роки у кількості 30 днів, додаткової відпустки за 2022 рік у кількості 4 дні, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 та за 2022 рік у кількості 14 днів на рік.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки 2022 роки у кількості 30 днів, додаткової відпустки за 2022 рік у кількості 4 дні, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки та 2022 рік у кількості 14 днів на рік.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління МВС в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 у день звільнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки 2014 рік у кількості 30 днів, додаткової відпустки за 2014 рік у кількості 12 днів.

Зобов`язано Головне управління МВС в Донецькій області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки 2014 рік у кількості 30 днів, додаткової відпустки за 2014 рік у кількості 12 днів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, сторони подали апеляційні скарги, в яких посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач вважає, що судом першої інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин не врахована актуальна практика Верховного Суду.

Просив скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та у частині відмови зарахувати додаткову винагороду до розрахунку суми одноразової грошової допомоги при звільненні - скасувати.

У цій частині позовних вимог ухвалити нове рішення, яким:

- задовільнити позовні вимоги про стягнення з відповідача-1 на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2023р. по 01.02.2024р. у розмірі 372 550,36 грн.

- задовільнити позовні вимоги про зобов`язання відповідача-1 зарахувати додаткову винагороду до розрахунку суми одноразової грошової допомоги при звільненні та виплати позивачу різниці після такого перерахунку.

Позивач свою апеляційну скаргу мотивував тим, що відповідно до частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю (КЗпП) України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Це означає, що у день звільнення позивача зі служби у поліції (31.07.2023р.) відповідач-1 був зобов`язаний сплатити всі належні йому суми, у тому числі грошову компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки, а також одноразову грошову допомогу при звільненні в повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Факт невиплати відповідачем-1 позивачу при звільненні її зі служби грошової компенсації за невикористані основу та додаткові відпустки є підставою для стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за час затримки при звільненні, але не більш як за шість місяців.

Окружний суд, визнаючи протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, повинен був також стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шестимісячний строк.

Сама по собі несплата відповідачем-1 позивачу всіх належних сум в день його звільнення зі служби в поліції, вже є підставою для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, і немає правового значення, чи сплатить їх відповідач добровільно, чи в примусовому порядку, адже 31 липня 2023 року (день звільнення позивача зі служби в поліції) таку компенсацію вже не було сплачено.

Стосовно не зарахування до грошового забезпечення позивача додаткової винагороди, відповідно до постанови КМ України № 168 від 28.02.2022р. при розрахунку суми одноразової грошової допомоги при звільненні та зобов`язати зарахувати таку додаткову винагороду за період з січня 2023 року по липень 2023 року включно до грошового забезпечення позивача, апелянт посилається на приписи частини 1 статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» № 580-УШ від 02.07.2015р., далі - Закон № 580-УШ, поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Відповідно до пункту 1 постанови КМ України № 168 від 28.02.2022р. (в редакції чинній станом на день звільнення позивача зі служби), установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупцшного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, ВІДСІЧІ і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно- стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, ВІДСІЧІ І стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Окружний суд обґрунтував свою відмову у задоволенні позову тим, що «додаткова винагорода виплачується лише у період дії воєнного стану, її розмір не є сталим, вона виплачується в залежності від виконання завдань та визначається наказами командирів (начальників), що сукупно свідчить про те, що вказана додаткова винагорода не має постійного характеру, запроваджується лише щодо певного кола осіб, на період дії воєнного стану, який обумовлений об`єктивними чинниками, вводиться в дію та закінчується рішеннями Президента України».

Слід зазначити, що інші додаткові виплати грошового забезпечення поліцейських так саме призначаються відповідно до наказу керівника.

Так, відповідно до пункту 12 Розділу ІІ Порядку № 260, керівники органів поліції мають право преміювати поліцейських відповідно до особливостей проходження служби та особистого внеску поліцейського в загальні результати служби з урахуванням специфіки і особливостей виконання покладених на нього завдань та в межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції України.

Розміри премії встановлюються за рішенням керівників органів поліції відповідно до затверджених ними положень про преміювання та наявного фонду грошового забезпечення.

Виплата премій поліцейським здійснюється за наказами керівників органів поліції.

Отже, премія, яка входить до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні, так саме як і додаткова винагорода, призначається наказом керівника органу поліції, її призначення та виплата залежить від особливостей проходження служби та особистого внеску поліцейського в загальні результати служби з урахуванням специфіки і особливостей виконання покладених на нього завдань.

Тобто премія поліцейським за своєю правовою природою є ідентичною додатковій винагороді відповідно до постанови КМ України № 168 від 28.02.2022р.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду в оскаржуваній позивачем частині та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач свою апеляційну скаргу мотивував тим, що позивач для використання додаткової відпустки, як учасник бойових дій, у 2016-2019 та 2022 роках не звертався. Позивачем відповідно до витягу із наказу ГУНП в Донецькій області від 24.04.2020 № 22 о/с дск використано додаткову відпустку, як учасника бойових дій, за 2020 рік з 14.05.2020 до 27.05.2020. Відповідно до витягу із наказу ГУНП в Донецькій області від 31.03.2023 № 16 о/с дск позивачем використано додаткову відпустку, як учасника бойових дій, за 2023 рік з 27.04.2023 до 10.05.2023. Головне управління, зауважує, що відпуски поліцейським, у тому числі позивачу, надавались та надаються безперешкодно. Згідно із ч. 10 ст. 93 Закону № 580 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відповідно до абзацу 2 п. 56 Постанови № 114 особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства. Згідно із пунктом 1.2 розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, яка затверджена наказом МВС України № 499 від 31.12.2007 (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин, а саме при звільненні ОСОБА_1 зі служби в міліції, далі - Інструкція № 499), грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначається залежно від посади, спеціального звання, наукового ступеня і вченого звання, тривалості та умов служби.

Відповідно до пункту 3.4 розділу ІІІ Інструкції № 499, за бажанням особи їй надається чергова відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку в разі звільнення з органів внутрішніх справ відповідно до законодавства. Тобто саме за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація. Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 27.07.2023 № 36 о/с дск позивача було звільнено за п.2 ч.1 ст.77 з 31.07.2023. Позивачу при звільненні була нарахована грошова компенсація за невикористану в році звільнення відпустку. Отже, спеціальним законодавством визначено підстави та порядок виплати грошової компенсації за невикористану відпустку лише в році звільнення. Таким чином, правові підстави для виплати позивачу компенсації за невикористані ним календарні дні щорічних основних відпусток за попередні роки відсутні.

Просив скасувати рішення місцевого суду та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечував проти її доводів.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі відповідача, залишити без задоволення, а викладені в апеляційній скарзі представника позивача, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Згідно довідки відповідача від 04.10.2024 № 462, Наказом ГУНП в Донецькій області від 27.07.2023 № 36 о/с дск позивача було звільнено за п. 2 ч. 1 ст. 77 (через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) з 31.07.2023 із визначенням вислуги років у календарному обчисленні та для виплати одноразової грошової допомоги 26 років 04 місяців 15 днів.

Виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 2023 рік у кількості 14 діб.

Згідно листа відповідача від 27.06.2024 № 39 аз/26/02-2024, згідно з обліками управління кадрового забезпечення станом на 31.07.2023 невикористані відпустки позивача скаладають: - щорічна оплачувана відпустка за 2022 рік 30 діб; - додаткова оплачувана відпустка за 2022 рік 4 доби; - частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2023 рік - 14 діб (компенсована); - додаткова відпустка відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016-2019 роки.

Відповідно до довідки відповідача 1 від 04.10.2024 № 462, згідно з обліками управління кадрового забезпечення, рапортів щодо надання щорічної та додаткової відпустки за 2022 рік та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки до підрозділів кадрового забезпечення не надходило.

Відповідно до довідки Головного управління МВС України в Донецькій області від 19.11.2024 № 446, позивачу щорічна основна відпустка у кількості 30 діб та додаткова відпустка у кількості 12 діб у 2014 році не надавалась.

Відповідно витягу з Наказу Головного управління МВС України в Донецькій області від 06.11.2015 № 79 о/с дск позивачу виплачено компенсацію за 33 доби невикористаної чергової відпустки за 2015 рік за фактично відпрацьований час.

Судом встановлено, що додаткова відпустка як учаснику бойових дій позивачу у 2022 році не надавалась, додаткова відпустка у кількості 12 діб у 2014 році позивачу не надавалась.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд застосовує джерела правового регулювання у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та зважає на наступне.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Спір між сторонами цієї справи виник у відносинах публічної служби - у зв`язку з проходженням позивачем служби в органах внутрішніх справ та не стосується публічно-владних функцій МВС та ГУ НП.

Суд зазначає, що спеціальним законодавством не врегульовано питання щодо надання відпусток, їх оплати та грошової компенсації працівникам міліції, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про відпустки» та КЗпП України.

Так, державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи регулюється Законом України «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР).

Статтею 4 Закону № 504/96-ВР (в редакції станом на дату виникнення права на компенсацію за невикористані відпустки) установилися такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.

Аналогічну за змістом норму містить ст. 4 Закону № 504/96-ВР в редакції, чинній на момент звільнення позивача з Головного управління МВС в Донецькій області.

В силу вимог частини першої статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Вказані норми мали однаковий зміст як на момент звільнення позивача з ГУ МВС в Донецькій області, так і на момент звільнення з ГУ НП в Донецькій області.

В силу приписів зазначених норм, обов`язок виплатити компенсацію за невикористані дні щорічного основної відпустки за 2014 рік та додаткової відпустки за 2014 рік у кількості 12 днів покладено саме на Головне управління МВС в Донецькій області.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (стаття 182-1 КЗпП України), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Інші, крім зазначених, відпустки надаються лише за призначенням і грошовою компенсацією замінюватись не можуть.

Отже, саме основна та додаткові щорічні відпустки, а також додаткова відпустка працівника, який має дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи підлягають поділу на частини та грошовій компенсації.

У випадку звільнення поліцейських з органів МВС та/або Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки

Згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статусу ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»(далі - Закон № 3551) учасникам бойових дій (ст. ст. 5, 6) надаються такі пільги, зокрема одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Враховуючи наведене, відповідачем 1 протиправно не виплачено при звільненні компенсацію за невикористані позивачем щорічну основну відпустку за 2022 рік у кількості 30 діб, щорічну додаткову відпустку за 2022 рік у кількості 4 доби, додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки та 2022 рік у кількості 14 діб на рік.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 2 липня 2015 року №580-VІII «Про Національну поліцію».

Частинами 1, 2 ст. 94 Закону №580-VІII визначено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Відповідно до ст.102 Закону №580-VІII пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Порядок виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджується Міністерством внутрішніх справ (п.2 постанови Кабінету Міністрів України № 988).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі Порядок № 260).

Відповідно до п.3 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять:1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

В розділі ІІ Порядку № 260 визначені такі щомісячні додаткові види грошого забезпечення як складові грошового забезпечення: підвищення посадових окладів, надбавка за стаж служби в поліції, надбавка за специфічні умови проходження служби в поліції, надбавка до посадових окладів за безперервний стаж на шифрувальній роботі, надбавка поліцейським, які виконують функції державного експерта з питань таємниць, надбавка за службу в умовах режимних обмежень, надбавка за почесне звання «заслужений», доплата за науковий ступінь, доплата за вчене звання, доплата за службу в нічний час.

Відповідно до п.6 розділу VIII Порядку № 260 нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні із служби здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення, ураховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, процентну надбавку за стаж служби в поліції, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, установлених наказами на день звільнення.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що до складу місячного грошового забезпечення для розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні із служби в поліції включаються виключно щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення), які передбачені розділом ІІ Порядку № 260.

Включення до складу грошового забезпечення для розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні інших видів виплат, в тому числі, додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168, нормами чинного законодавства не передбачено.

Постанова Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168 прийнята на виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», застосовується, як в ній зазначено, з 24.02.2022.

Пунктом 1 вказаної постанови Кабінету Міністрів України № 168 редакції, чинній на час звільнення позивача, установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

З огляду на зміст наведеної норми, додаткова винагорода виплачується лише у період дії воєнного стану, її розмір не є сталим, вона виплачується в залежності від виконання завдань та визначається наказами командирів (начальників), що сукупно свідчить про те, що вказана додаткова винагорода не має постійного характеру, запроваджується лише щодо певного кола осіб, на період дії воєнного стану, який обумовлений об`єктивними чинниками, вводиться в дію та закінчується рішеннями Президента України, розмір додаткової винагороди визначається наказами командирів (начальників) в залежності від ступені участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, як правильно зазначено судом першої інстанції.

Таким чином, виходячи з правової природи передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 додаткової винагороди, а також встановлених на законодавчому рівні складових місячного грошового забезпечення поліцейських, які враховуються для обрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції, суд вважає відсутніми підстави для включення до складу місячного грошового забезпечення, з якого повинна бути обрахована одноразова грошова допомога при звільненні позивача зі служби, додаткової винагороди, яка нараховувалася та виплачувалася позивачу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №168.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю (КЗпП) України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Це означає, що у день звільнення позивача зі служби у поліції (31.07.2023р.) відповідач був зобов`язаний сплатити всі належні йому виплати, у тому числі грошову компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки, а також одноразову грошову допомогу при звільненні в повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Оскільки відповідач протиправно не сплатив позивачу при звільненні зі служби грошову компенсацію за невикористані основу та додаткові відпустки, та виплатив одноразову грошову допомогу при звільненні не у повному обсязі, з нього на користь позивача повинно бути стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку за шість місяців, починаючи з 01 серпня 2023 року (з наступного дня за днем звільнення позивача зі служби у поліції).

При цьому спеціальними правовими нормами, якими врегульовано проходження служби у поліції, не визначено питання відповідальності за несвоєчасність розрахунку з поліцейським при його звільненні зі служби.

Відповідно до цих спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми права, а саме статті 116-117 КЗпП України.

Правомірність застосування статей 116-117 КЗпП України до спірних правовідносин про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з публічної служби, підтверджена зокрема у постанові Верховного Суду від 31.03.2018р. (справа № 808/2122/18 з аналогічними правовідносинами).

Розраховуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звертаю увагу суду на наступні правові норми та фактичні обставини.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24.03.1995р., порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, далі - Порядок № 100, який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати, у тому числі за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до вимог абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом 3 пункту 3 Порядку № 100 встановлено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 5 Порядку № 100 встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацем 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодина) заробітна плата працівника.

Відповідно до вимог абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

При цьому, пунктом 6 Розділу ІІІ Порядку № 260, передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Відповідно до пункту 9 Розділу І Порядку № 260, підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення поліцейському за час вимушеного прогулу є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Пунктом 9 розділу І Порядку № 260 встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту Порядку № 260, який є спеціальною правовою нормою для вирішення даних спірних правовідносин, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби. (Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду у від 19.07.2018р., справа № 805/1110/17-а).

Це означає, що середньоденний заробіток позивача повинен обчислюватися з розрахунку його грошового забезпечення та календарних днів за два останні місяці служби перед місяцем звільнення (а саме, за травень-червень 2023 року), і визначається шляхом ділення сумарного грошового забезпечення позивача за ці два місяця служби на кількість календарних днів.

Представник позивача наполягає на включенні до складу грошового забезпечення позивача, яке повинно включатися при обрахунку розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передували місяцю, в якому відбулося виключення позивача із списків особового складу військової частини, такої складової як винагороди за участь в ООС.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Щодо винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.06.2021 у справі №240/11441/19, відступив від правового висновку, зробленого Верховним Судом у постанові від 26.06.2018 у справі № 420/1232/16, постанові від 30.11.2018 у справі №415/6132/16 та дійшов висновку, що винагорода за участь в антитерористичній операції є додатковою виплатою військовослужбовцям, яких залучено до участі у ній. Водночас, виплата винагороди залежить від певних умов та лише в означений період, а також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні після отриманих у такий період поранень (контузії, травми, каліцтва).

Отже, така виплата не є постійною і не має систематичного характеру, а її розмір залежить як від днів участі в антитерористичній операції, так і від виконаних завдань, що визначається наказом командира. За таких обставин, винагорода за участь в антитерористичній операції не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, який є складовим елементом грошового забезпечення, з якого обчислюється пенсія, відповідно до статті 43 Закону № 2262-ХІІ.

В постанові від 22 листопада 2023 року в справі №240/7091/20 колегія суддів Верховного Суду зі складу Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду не знайшла підстав для відступу від вищезазначених правових висновків у справі, що розглядається.

Крім того, в пункті 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2024 року в справі № 640/13029/22 міститься висновок, що додаткова винагорода в розмірі 30 000,00 гривень (передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», яка за своєю правовою природою ідентична винагороді в АТО/ООС) є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11 жовтня 2023 року в справі № 607/1662/21 та постанові від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23 звернула увагу на те, що висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів.

Отже, спірна Винагорода не входить до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак, згідно підпункту «б» п. 4 Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати не враховується.

Отже, розрахунок середньоденного заробітку, складений представником позивача, не в повній мірі відповідає нормам діючого законодавства.

Як вбачається з наданої відповідачем довідки середньоденний розмір грошового забезпечення позивача за два останніх місяця перед звільненням ( травень-червень 2023) складає 1185,44 грн.

Відповідно сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців, а саме з 01.08.2023р. по 01.02.2024р. включно становить 215 750,08 грн., виходячи із розрахунку: 1185,44 грн. * 182 календарні дні = 215 750,08 грн. .

Це означає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців у сумі 215 750,08 грн. повинно бути стягнуто з відповідача на користь позивача.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення місцевого суду зміні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника позивача Самохвалова Сергія Володимировича та Головного управління Національної поліції в Донецькій області задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року у справі № 160/22030/24 змінити.

В резолютивній частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року у справі № 160/22030/24 доповнити абзацом шостим наступного змісту « Стягнути з Головного управління Національної поліції України в Донецькій області; Донецька область, м. Покровськ, вул. Мандрика, 7, 85300, на користь ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шестимісячний період з 01.08.2023р. по 01.02.2024р. включно у сумі 215 750 ( двісті п`ятнадцять тисяч сімсот п`ятдесят ) грн. 08 коп.»

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року у справі № 160/22030/24 залишити без змін.

Повне судове рішення 03 квітня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В. Сіваченко