Справа № 320/46001/23
Суддя: Штульман Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Штульман І.В.,

суддів - Мельничука В.П., Черпака Ю.К.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та ОСОБА_1 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А:

19 липня 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в Київський окружний адміністративний суд з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач, Офіс) про стягнення з Офісу на його користь середнього заробітку за весь час затримки виплати при звільненні по день фактичного розрахунку.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25000 грн, сума без виключення сум відрахування на податки.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки повний розрахунок після звільнення 22 жовтня 2019 року з позивачем проведено 14 липня 2023 року, то відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити йому компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за цей період. Водночас, суд першої інстанції зазначив, що оскільки розмір середнього заробітку значно перевищує розмір несвоєчасно виплаченої вихідної допомоги, то достатньою компенсацією майнових втрат, яких поніс позивач, буде стягнення з відповідача 25000 грн замість 279258,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення в частині задоволених позовних вимог як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування своїх доводів відповідач зазначає, що судом не було враховано, що покладення на Офіс обов`язок виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зумовить подвійне його стягнення, оскільки такий заробіток на користь позивача вже стягнуто на підставі рішення суду у справі №640/22934/19 про поновлення його на роботі, яке набрало законної сили. Офіс підкреслює, що судом до спірних правовідносин безпідставно застосовані статті 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції до внесення до них змін Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року. Окремо наголошує, що ні КЗпП України, ні Законом України «Про оплату праці» не передбачено відповідальності роботодавця за порушення термінів виплати заробітної плати у випадку стягнення на користь працівника, що продовжує працювати на підприємстві, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Також відповідач вказує на безпідставність розгляду і вирішення цієї справи судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, встановлено строк для подачі відзиву на неї та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 27 грудня 2024 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути його на користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 279258,20 грн.

В обґрунтування своїх доводів позивач зазначає, що відповідач, достеменно будучи обізнаним про законодавчо покладений на нього обов`язок з виплати всіх належних при звільненні сум, ухилявся від його виконання, що свідчить про безпідставність висновків суду про необхідність зменшення належної до виплати йому суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. ОСОБА_1 вказує, що будь-яких дій, спрямованих на виконання рішення суду у справі №640/22934/19 щодо поновлення позивача на роботі відповідач не вчинив. Крім того, ОСОБА_1 зауважує, що відзив на позов поданий Офісом поза межами встановленого судом строку.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року, після усунення визначених в ухвалі суду від 30 січня 2025 року недоліків, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та встановлено строк для подачі відзиву на неї.

У відзиві на апеляційну скаргу Офісу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з мотивів і підстав, що збігаються з доводами апеляційної скарги позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Офіс заперечує проти її задоволення, наполягаючи на задоволенні власної апеляційної скарги з аргументів та доводів, що у ній викладені.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із закриттям провадження у справі, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 11 квітня 2005 року працював в органах прокуратури на слідчих посадах та з 14 серпня 2019 року наказом Генерального прокурора України позивача призначено на посаду начальника четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора від 22 жовтня 2019 року №1173ц, на підставі статті 9, пункту 2 частини другої статті 41 Закону України «Про прокуратуру», підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», ОСОБА_1 звільнено з посади начальника четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 23 жовтня 2019 року.

У зв`язку з тим, що при звільненні позивачу не було виплачено вихідну допомогу, останній звернувся з відповідним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва, який рішенням від 23 вересня 2022 року відмовив в його задоволенні.

Водночас, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку. У вказаній частині ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі 45110,94 грн. В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року у справі №640/21353/21 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою Офісу Генерального прокурора на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2023 року.

На виконання виконавчого листа №640/21353/21 від 21 червня 2023 року ОСОБА_1 нараховано та виплачено Офісом 14 липня 2023 року вихідну допомогу у розмірі 45110,94 грн, що учасниками справи не оспорюється.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів статтей 3, 116, 117 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, а також ряду правових позицій Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, оскільки розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні значно перевищує недоплачену при звільненні суму.

Разом з тим, розглядаючи вказаний спір по суті, суд першої інстанції не врахував такого.

Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення пункту першого статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Згідно статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно частини другої статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Як свідчать матеріали справи, за своєю суттю цей спір виник у зв`язку з тим, що, на переконання ОСОБА_1 , несвоєчасні нарахування та виплата йому Офісом вихідної допомоги при звільненні у розмірі 45110,94 грн має своїм наслідком відповідальність роботодавця, передбачена статтями 116, 117 КЗпП України.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що із змісту постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2023 року у справі №640/21353/21 вбачається, що нею залишено без змін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Офісу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки при звільненні. Такий висновок суду апеляційної інстанції обґрунтований тим, що оскільки при нарахуванні та виплаті позивачу належних сум при звільненні був відсутній спір щодо їх розміру, то підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Указані судові рішення позивачем у касаційному порядку не оскаржувалися.

Натомість, звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом фактично свідчить про незгоду позивача із висновками суду у справі №640/21353/21, у межах якої встановлено відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України. При цьому, на переконання суду апеляційної інстанції, подальша виплата ОСОБА_1 на виконання рішення суду у справі №640/21353/21 вихідної допомоги 14 липня 2023 року не змінює те, що рішенням суду у згаданій справі, яке набрало законної сили, встановлено відсутність правових підстав для покладення на відповідача передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності за затримку розрахунку при звільненні.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає за необхідне наголосити на тому, що рішення суду першої інстанції у конкретній справі може бути переглянуто лише в апеляційному та касаційному порядку, а не у спосіб подання нової позовної заяви. Таким чином, вирішуючи цей спір по суті позовних вимог, Київський окружний адміністративний суд фактично допустив зміну рішення суду у справі №640/21353/21, що суперечить положенням процесуального закону.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що фактично висловлена у позовній заяві ОСОБА_1 незгода із рішенням суду, яке набрало законної сили, в якому встановлено неможливість поширення на спірні правовідносини положень статті 117 КЗпП України, унеможливлює здійснення по суті перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного судового рішення у цій справі із наданням оцінки доводам апеляційних скарг щодо суті спірних правовідносин.

Аналогічну позицію у подібних правовідносинах висловлено Верховним Судом у постановах від 24 вересня 2021 року у справі №640/7614/20, від 21 березня 2024 року №140/7237/22.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 238 КАС України провадження в справі закривається, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Отже, оскільки є таке, що набрало законної сили рішення суду з того самого спору і між тими самим сторонами, а підстави позову у справі №320/46001/23 фактично зводяться до необхідності застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, неможливість чого встановлена рішенням суду у справі №640/21353/21, яке набрало законної сили, то наявні підстави для закриття провадження у справі згідно пункту 4 частини першої статті 238 КАС України, що помилково було залишено поза увагою суду першої інстанції.

Згідно пункту 3 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 238, 242-244, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року у справі №320/46001/23 - скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач І.В. Штульман

Судді В.П. Мельничук

Ю.К. Черпак