Справа № 991/14304/24
Суддя: Глотов М. С.
Дата ухвалення: 2025-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий (суддя-доповідач) Провадження №22-а/991/9/25
в апеляційній інстанції: Панаід І. В.
судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду Глотова М. С.
щодо постанови від 28 березня 2025 року
I. Зміст прийнятого рішення
1. 28.03.2025 колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду /далі - Апеляційна палата/ постановила ухвалу, якою залишила без задоволення апеляційну скаргу представника позивача - Міністерства юстиції України /далі - Мін`юст/ та без змін рішення Вищого антикорупційного суду від 05.03.2025 у справі за позовом Мін`юсту до федеральної автономної установи «Російський морський регістр судноплавства», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: на стороні позивача - Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів /далі - АРМА/, на стороні відповідача - ПрАТ «Морський регістр судноплавства в Україні», ТОВ «Морське бюро регістру», ПрАТ «Морський регістр судноплавства» про застосування санкції, передбаченої п. 1-1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про санкції» /далі - Закон про санкції/.
2. Наведене рішення мотивоване тим, що доходи, одержані від грошових коштів та цінних паперів, які перебувають в управлінні АРМА, не можуть бути стягнуті у дохід держави, оскільки позовні вимоги Мін`юсту не містять конкретної суми доходу, яка підлягає стягненню, в той час як суд не може стягнути абстрактне або невизначене майно.
II. Стисла позиція щодо ухваленого рішення
3. Із рішенням більшості колегії суддів я частково не можу погодитися.
3.1. На відміну від колег, позицію яких я звісно поважаю, переконаний, що доходи, одержані від грошових коштів та цінних паперів, які перебувають в управлінні АРМА, можуть бути стягнуті у дохід держави, незважаючи на те, що в позовній заяві не зазначено точної суми доходу, яка підлягає стягненню.
3.2. Також вважаю за необхідне більш детально пояснити чому я погоджуюсь із висновок більшості щодо існування можливості стягнення на користь держави доходів від активів у порядку застосування санкції, передбаченої п. 1-1 ч. 1 ст. 4 Закону про санкції, як такої.
III. Детальні міркування
4. Відповідно до ч. 1 ст. 354 Цивільного кодексу України /далі - ЦК/ до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом.
5. Одним із різновидів санкцій, передбачених п. 1-1 ч. 1 ст. 4 Закону про санкції, є стягнення в дохід держави активів, що належать фізичній або юридичній особі, а також активів, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними.
5.1. Активи - кошти, майно, майнові та інші права, на які може бути накладено або накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави або які конфісковані за рішенням суду у кримінальному провадженні чи стягнені за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про АРМА»).
5.2. Є й інше визначення, згідно з яким під «активами» розуміються ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому.
5.2.1. Економічна вигода - потенційна можливість отримання підприємством грошових коштів від використання активів.
5.2.2. Доходи - збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів (абз. 2, 7, 16 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
5.3. Із наведеного вбачається, що коли йдеться про активи, то маються на увазі об`єкти цивільних прав, перелік яких, наведений у цивільному законодавстві, нещодавно зазнав змін.
5.3.1. Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК в редакції до змін, які набули чинності з 03.09.2023, як об`єкти цивільних прав вказані були речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
5.3.2. Водночас у ч. 1 ст. 177 ЦК в редакції зі змінами, внесеними Законом №3320-IX від 10.08.2023 до об`єктів цивільних прав віднесено речі, гроші, цінні папери, цифрові речі, майнові права, роботи та послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага. Проте, із вказаної норми з 03.09.2023 зникло формулювання «речі, у тому числі гроші та цінні папери».
5.4. Але вищезазначене не вказує, що вже не вважаються речами гроші та цінні папери.
5.4.1. Адже, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ч. 1 ст. 179 ЦК).
5.4.2. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК).
5.4.3. Поняття «річ» є загальним родовим класом, який включає видові класи предметів, що ним охоплюються (Зауваження Головного юридичного управління Апарату Верховної Ради України до проекту закону України про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо розширення кола об`єктів цивільних прав, реєстр. №6447 від 17.12.2021).
5.4.4. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою (ч. 2 ст. 184 ЦК).
5.4.5. Наприклад, родовою ознакою «міри» вимірюються гроші, цінні папери.
5.4.6. Вступаючи у правовідносини з приводу таких речей, сторони мають на увазі родові ознаки речей (наприклад, тисяча гривень), а не визначену річ (Харитонов Є. О., Калітенко О. М. Цивільний кодекс України: коментар. - Х.: ТОВ Одіссей, 2003. - 856 с.).
5.5. Тому, одними з різновидів речей є грошові кошти та цінні папери.
5.6. Ураховуючи наведене, а також знаходження норми ст. 192 «Гроші (грошові кошти)» в главі 13 «Речі. Майно» ЦК вбачається, що регулювання, передбачене ст. 189 «Продукція, плоди та доходи», застосовне в тому числі й до таких речей, визначених спільною родовою ознакою «міра», як гроші та цінні папери.
5.7. Більше того, навіть якщо не розцінювати гроші та цінні папери як речі, з огляду на внесені Законом №3320-IX від 10.08.2023 зміни в ч. 1 ст. 177 ЦК, й те, що гроші не мають власної споживчої вартості, а є лише мірою вартості інших речей, а цінні папери посвідчують грошове або інше майнове право, вказане не перешкоджає застосуванню до них положень ст. 189 ЦК під час вирішення питання про застосування санкцій, виходячи з правила ч. 1 ст. 8 ЦК про аналогію закону.
6. Ст. 189 ЦК визначає загальний підхід до того, що у цивільному законодавстві вважається доходом, похідним від речі, та яким чином визначається його власник.
6.1. Так, продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю (ч. 1 ст. 189 ЦК).
6.2. Продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 2 ст. 189 ЦК).
6.3. Отже, у випадку переходу права власності на активи (гроші, цінні папери) від особи, у якої вони конфіскуються, шляхом їх стягнення на підставі Закону про санкції, до держави, то саме ця держава стає не лише власником відповідних активів, але й доходів від них, враховуючи, що іншого законом не встановлено.
6.4. У ч. 4 ст. 4 Закону про санкції зазначено на що саме санкції не поширюються. У цьому переліку відсутні доходи, одержані від речі.
6.6 У зв`язку із наведеним я погоджуюся із висновком більшості колегії суддів про те, що доходи від активу, який стягується в дохід держави на підставі Закону про санкції, належать власнику відповідного активу.
6.6.1. Тому у випадку застосування санкції, передбаченої п. 1-1 ч. 1 ст. 4 Закону про санкції, вона поширюється не лише на активи, але й на доходи від них.
6.6.2. Адже, з наведеного вбачається, що конфіскація у порядку застосування санкції, визначеної Законом про санкції, є одним із похідних способів виникнення права державної власності, бо разом з активом до держави переходять права, в тому числі на доходи від таких речей.
7. Проте я вважаю помилковим висновок більшості колегії суддів щодо неможливості стягнення в дохід держави доходів від активів з причини не зазначення точної суми, яка підлягає стягненню, адже за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК).
7.1. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (ч. 3 ст. 1060 ЦК).
7.2. Особливістю нарахування доходів за договором банківського вкладу (депозиту) є те, що згідно з ч. 5 ст. 1061 ЦК проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
7.2.1. Тобто, на момент звернення Мін`юсту з позовом до суду про застосування санкції, так само як і на момент постановлення оскаржуваного рішення та перегляду його апеляційним судом, визначити суму доходу, нарахованого банком у зв`язку із користуванням грошовими коштами особи, до якої застосовується санкція, об`єктивно неможливо.
7.2.2. Але наведене не вказує на те, що відповідне майно (доходи, нарахування яких передбачено конкретними договорами) є абстрактним або невизначеним, оскільки правила нарахування доходів на банківські вклади чітко визначені нормами цивільного законодавства та умовами конкретних договорів про банківський вклад (депозит).
7.4. І навіть, якщо припустити, що Мін`юст зазначив би в позовній заяві суму доходу, яку необхідно стягнути, то в подальшому вказане все рівно призвело б до необхідності позивача повторно звертатися до суду для стягнення решти суми доходу, який був би нарахований на вклад (депозит) станом на день, який передує його списанню з рахунка вкладника.
7.4.1. Однак такий підхід, згідно з яким щодо стягнення доходу від активів, які стягнуті в дохід держави в порядку санкції, передбаченої п. 1-1 ч. 1 ст. 4 Закону про санкції, необхідно звертатися з додатковим позовом в суд не відповідає принципу процесуальної економії, який застосовується, зокрема, в адміністративному судочинстві.
7.4.2. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на необхідність дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого ефективність позовної вимоги треба оцінювати залежно від того, чи призведе її задоволення до реального захисту права чи інтересу позивача без необхідності повторного, додаткового звернення до суду. Судовий захист має бути таким, щоби в одному процесі вирішити спір і не залишати потреби у вжитті додаткових засобів захисту (п. 19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №9901/554/19).
7.4.3. Відмова в стягненні доходу призведе до необхідності повторного звернення Мін`юсту з позовом, що є нераціональним навантаженням суду питанням, яке має бути вирішене під час судового розгляду в первісній справі про застосування санкції.
7.4.4. Водночас стягнення доходів від активів не призвело б до незрозумілості судового рішення при його виконанні, оскільки конкретна сума доходів визначалася станом на день, який передує дню, коли відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК вклад списувався б із рахунку вкладника - АРМА. Оскільки ця дата не відома, то й визначити точну суму доходу в рішенні неможливо, але чітко зрозуміло доходи від яких саме речей слід було стягнути.
7.4.5. Отже, доходи від майна, яке стягується в дохід держави у зв`язку із застосуванням санкцій, передбачених п. 1-1 ч. 1 ст. 4 Закону про санкції, теж підлягають стягненню в дохід держави на підставі первісного рішення суду про застосування відповідної санкції, а не по суті нового (доповнюючого) рішення, незалежно від наявності чи відсутності в суду відомостей про їх обсяг.
8. Окремо слід зауважити, що положення п. 5 ч. 1 ст. 283-1 Кодексу адміністративного судочинства України, яка є спеціальною нормою (підлягає застосуванню в справах про санкції) по відношенню до загальної норми п. 3 ч. 5 ст. 160 КАСУ (не підлягає застосуванню у справах про санкції, оскільки стосується лише справ щодо відшкодування шкоди, завданої суб`єктами владних повноважень), не містять вимоги зазначати в позовній заяві ціну позову, а передбачають необхідність вказувати саме перелік майна (активів), яке підлягає (підлягають) стягненню в дохід держави.
9. Таким чином, вважаю, що апеляційна скарга Мін`юсту підлягала до задоволення.
Суддя: М. С. Глотов