Справа № 380/22456/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/22456/24 пров. № А/857/5607/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Талалаєва О.Ю.;

від відповідача - Бернюга А.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Львівської митниці (утвореної як відокремлений підрозділ Державної митної служби України) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.01.2025р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Талалаєвої Олени Юріївни, діючої на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Львівської митниці (утвореної як відокремлений підрозділ Державної митної служби України) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення із займаної посади; поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (суддя суду І інстанції: Чаплик І.Д.; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 02.01.2025р., м.Львів; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

01.11.2024р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції 04.11.2024р.) представник адвокат Талалаєва О.Ю., діюча на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці № 1346-о від 24.09.2024р. «Про звільнення Баглая Петра»;

поновити ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Смільниця» Львівської митниці з 25.09.2024р.;

стягнути із Львівської митниці на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с.1-6).

Розгляд цієї справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.33-34).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.01.2025р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці № 1346-о від 24.09.2024р. «Про звільнення ОСОБА_2 »; поновлено позивача ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Смільниця» Львівської митниці з 25.09.2024р.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; рішення суду в частині поновлення позивача на посаді допущено до негайного виконання (а.с.68-78).

Частково не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Львівська митниця, який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, що у своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити повністю (а.с.81-91).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що спірні правовідносини регулюються приписами Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу», який визначає підстави для припинення державної служби, через що покликання суду на норми КЗпП України є помилковими.

При цьому, положення ст.40 КЗпП України не підлягають застосуванню в розглядуваному випадку.

Позивач звільнений з роботи не з ініціативи роботодавця, а саме по причині закінчення строку дії контракту про проходження державної служби. Стаття 85 Закону України «Про державну службу» не містить застережень щодо неможливості звільнення державного службовця у зв`язку із закінченням строку дії контракту про проходження державної служби у випадку перебування останнього в стані тимчасової непрацездатності чи у відпустці.

Водночас, суд не визначив конкретну норму права, порушення якої допустив відповідач.

Отже, позивач правомірно звільнений з державної служби, із дотриманням встановленої процедури.

Представник позивача адвокат Талалаєва О.Ю. скерувала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального і процесуального законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення, що відповідає усталеній судовій практиці (а.с.121-125).

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача на підтримання поданої скарги, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 проходив службу в органах державної митної служби.

05.01.2023р. між Львівською митницею як відокремленим підрозділом Державної митної служби України та ОСОБА_1 укладений контракт № 07/2023 про проходження державної служби, а саме на посаді державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Смільниця» Львівської митниці (надалі - контракт).

У пункті 1 розділу «Загальні положення» контракту вказано, що на відносини сторін за цим контрактом поширюється дія Митного кодексу /МК/ України, а в частині, що не врегульована ним, Закону України «Про державну службу», інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини щодо проходження державної служби, Кодексу законів про працю України.

Відповідно до приписів п.п.2, 3 розділу «Загальні положення» контракту зазначено, що такий є особливою формою строкового трудового договору та є підставою для призначення особи на посаду державної служби.

У розділі «Права та обов`язки» контракту вказано, що права сторін визначаються МК України, Законом України «Про державну службу», Законом України «Про відпустки», іншими нормативно-правовими актами, що регулюють відносини щодо проходження державної служби.

В розділі «Зміни умов, припинення дії та розірвання цього контракту» зазначено, що зміни до цього контракту вносяться за згодою сторін або з підстав, передбачених законодавством, шляхом підписання сторонами додаткових угод у письмовій формі в двох примірниках, які мають однакову юридичну силу, один з яких передається особі, а другий зберігається в її особовій справі. Внесення змін до істотних умов контракту, визначених Законом України «Про державну службу» не допускається (п.20 контракту).

У пунктах 21, 25 розділу «Зміни умов, припинення дії та розірвання цього контракту» контракту викладений перелік підстав для припинення дії контракту, зокрема, зазначено про закінчення строку, на який укладено цей контракт. Особа звільняється із займаної посади державної служби в останній день строку дії цього контракту.

В розділі «Строк дії цього контракту» зазначено, що такий укладено на строк з 10.01.2023р. по 09.01.2024р.

Згідно приписів п.27 цього контракту дія такого контракту за умов належного виконання особою його обов`язків, завдань і ключових показників, передбачених цим контрактом, може бути продовжена за угодою сторін на той самий або більший строк, але не більше ніж на три роки шляхом підписання сторонами відповідних змін до контракту. Додаткова угода про продовження строку дії цього контракту повинна бути укладена сторонами не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку його дії (а.с.12-16).

Наказом Львівської митниці № 798-вб від 15.11.2023р. позивачу ОСОБА_1 , державному інспектору відділу митного оформлення № 2 митного поста «Смільниця», була надана відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку згідно з п.3 ст.25 Закону України «Про відпустки». Період відпустки вказаний у наказі з 16.11.2023р. по 28.08.2024р. тривалістю 287 календарних дні (а.с.17).

Згідно із наказом Львівської митниці № 1508-o від 22.12.2023р. «Про звільнення ОСОБА_2 » вирішено припинити державну службу та звільнити 09.01.2024р. ОСОБА_1 , державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Смільниця» Львівської митниці, із займаної посади відповідно до абз.2 ч.1 ст.85 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із закінченням строку, на який укладено контракт про проходження державної служби № 07/2023 від 05.01.2023р. та строку призначення на посаду державної служби. Підставою для прийняття цього наказу зазначено абз.2, 5 п.21, п.25 контракту (зворот а.с.18).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.03.2024р. у справі № 380/3090/24, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.09.2024р., позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці № 1508-о від 22.12.2023р. «Про звільнення ОСОБА_2 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Смільниця» Львівської митниці з 10.01.2024р.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.22-25, 26-30).

На виконання вказаних рішень суду Львівською митницею прийнято наказ № 1345-о від 24.09.2024р. «Про поновлення ОСОБА_2 », яким скасовано наказ Львівської митниці № 1508-о від 22.12.2023р. «Про звільнення Баглая Петра» та поновлено ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Смільниця» Львівської митниці з 10.01.2024р. (а.с.20).

Одночасно, 24.09.2024р. Львівська митниця прийняла наказ № 1346-о «Про звільнення ОСОБА_2 », яким припинено державну службу та звільнено з 24.09.2024р. ОСОБА_1 , державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Смільниця» Львівської митниці, із займаної посади відповідно до абз.2 ч.1 ст.85 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із закінченням строку, на який укладено контракт по проходження державної служби № 07/2023 від 05.01.2023р. та строку призначення на посаду державної служби. Підставою для прийняття цього наказу зазначено абз.2, 5 п.21, п.25 контракту про проходження державної служби № 07/2023 від 05.01.2023р. (а.с.21).

Вказані накази були надіслані в один день одним поштовим відправленням на поштову адресу позивача, які останній отримав 02.10.2024р. (а.с.19).

Згідно з довідкою Новояворівського центру первинної медико-соціальної допомоги № 84 дитина позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує індивідуального догляду вдома до 28.08.2025р. без права відвідування дитячого колективу (а.с.8, 146, 147).

Вважаючи звільнення позивача протиправним, представник останнього звернулася до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що фактично відповідач не дотримався процедури поновлення позивача на займаній посаді, що перешкодило останньому подати роботодавцю документи для продовження відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку на підставі п.3 ст.25 Закону України «Про відпустки».

За таких обставин дія контракту на проходження державної служби підлягала продовженню до 28.08.2025р.

Оскільки з 16.11.2023р. позивач перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, не отримував заробітної плати, тому правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є відсутніми.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Із змісту заявленого позову слідує, що його предметом є оскарженням припинення державної служби та звільнення позивача ОСОБА_1 з посади державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Смільниця» Львівської митниці відповідно до абз.2 ч.1 ст.85 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із закінченням строку, на який укладено контракт по проходження державної служби № 07/2023 від 05.01.2023р. та строку призначення на посаду державної служби.

Окрім цього, позивач покладає в основу заявлених позовних вимог дві обставини: відсутність реального поновлення позивача на державній службі; здійснення позивачем догляду за дитиною до досягнення шестирічного віку, що є підставою для надання/продовження відпустки по догляду за дитиною.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу».

Згідно з п.1 ст.1 цього Закону визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Відповідно до ч.2 ст.5 вказаного Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч.1 ст.31 зазначеного Закону з особою, яка призначається на посаду державної служби, може бути укладено контракт про проходження державної служби відповідно до пункту 3 частини другої статті 34 цього Закону в порядку, що затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

До істотних умов контракту належать дата набрання чинності та строк дії контракту (п.3 ч.5 ст.31 Закону № 889-VIII).

Відповідно до ч.8 ст.31 вказаного Закону контракт про проходження державної служби укладається на строк до трьох років.

Дія контракту про проходження державної служби припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який укладено контракт (п.1 ч.12 ст.31 цього Закону).

Згідно з вимогами ст.83 зазначеного Закону державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.569 МК України працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи митних органів є державними службовцями. Правове становище посадових осіб митних органів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

Згідно з ч.5 ст.570 МК України з особами, які призначаються на службу до митних органів на посади державної служби, можуть укладатися контракти про проходження державної служби відповідно до законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Рішення про віднесення посади державної служби до посад, призначення на які здійснюється з укладанням контракту про проходження державної служби, приймається до проведення конкурсу керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, або керівником митниці у разі делегування йому відповідних повноважень.

Контракт про проходження державної служби укладається з особами у разі необхідності забезпечення організації та виконання завдань, що мають як тимчасовий, так і постійний характер.

Чисельність посад державної служби в митному органі, на які здійснюється призначення з укладанням контракту про проходження державної служби, не обмежується.

Контракт про проходження державної служби укладається на строк до трьох років.

Дія контракту про проходження державної служби за умови належного його виконання державним службовцем може бути продовжена за угодою сторін на той самий або більший строк, але не більше ніж на три роки шляхом підписання сторонами відповідних змін до контракту.

Порядок укладення контрактів про проходження державної служби затверджений постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 494 від 17.06.2020р. (надалі Порядок № 494).

Згідно з п.18 Порядку № 494 строк дії контракту не може становити більше трьох років.

Частина 6 ст.43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно усталеної судової практики належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника, зокрема до конкретного робочого місця.

За змістом ст.65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Згідно обставин розглядуваної справи відповідач дійсно прийняв наказ № 1345-о від 24.09.2024р. «Про поновлення Баглая Петра», однак фактично позивач не був ознайомлений із вказаним наказом, а також не був допущений до виконання своїх посадових обов`язків.

Звідси, формальне прийняття наказу про поновлення на роботі без створення умов, за яких позивач може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення, не можна вважати належним і повним виконанням рішення суду в справі № 380/3090/24.

Водночас, така ситуація позбавила позивача можливості реалізувати своє право на продовження відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, для чого останній отримав відповідну медичну довідку, яку надав під час судового розгляду.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю. Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Таким чином, з огляду на неврегульованість питання надання відпустки для догляду за дитиною до досягненню нею шестирічного віку Законом України «Про державну службу», до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про відпустки», а також Кодекс законів про працю /КЗпП/ України.

Статтею 1 Закону України «Про відпустки» визначено, що державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Згідно з положенням ст.3 цього Закону за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Відповідно до ч.3 ст.25 зазначеного Закону відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині першій статті 19 цього Закону (зокрема, батьком), в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Право на відпустку гарантовано також нормою ст.179 КЗпП України, згідно якої підприємства, установи та організації за рахунок власних коштів можуть надавати одному з батьків дитини частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості.

Стаття 181 КЗпП України регулює порядок надання відпустки для догляду за дитиною і зарахування її до стажу роботу, де зазначено, що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою матері (батька) дитини або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) роботодавця.

Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. Час відпусток, зазначених у цій статті, до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, не зараховується.

Вказане положення також міститься у п.10 ч.2 ст.46 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування державного службовця у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - у відпустці без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше ніж до досягнення дитиною шестирічного віку.

Отже, за розглядуваних обставин позивач був позбавлений можливості реалізувати своє право на продовження відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, при цьому представлена медична довідка є беззаперечною підставою для надання такої відповідачем.

Стосовно прийняття наказу № 1346-о від 24.09.2024р. «Про звільнення ОСОБА_2 » колегія суддів враховує, що підставою для прийняття визначено закінчення строку призначення на посаду державної служби (п.2 ч.1 ст.83, ст.85 Закону України «Про державну службу»), при цьому відповідач керувався абз.2 і 5 п.21, п.25 контракту про проходження державної служби № 7/2023 від 05.01.2023р.

Між тим, колегія суддів звертає увагу на те, що строк дії вказаного контракту завершився 28.08.2024р. (з урахуванням наказу № 798-вб від 15.11.2023р. і продовження останнього на час відпустки до догляду за дитиною); будь-яких змін щодо продовження строку дії сторони не вносили.

Отже, визначена відповідачем підстава для прийняття спірного наказу № 1346-о від 24.09.2024р. «Про звільнення ОСОБА_2 » відпала, а тому правових підстав для винесення останнього не було.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що відсутність реального поновлення позивача на роботі, позбавлення ОСОБА_1 права на отримання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а також подальше звільнення з неіснуючих підстав, поза сумнівом призвело до порушення права позивача на працю і отримання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку.

З огляду на те, що позивача було протиправно звільнено з Львівської митниці, позивач ОСОБА_1 підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на посаді державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Смільниця» Львівської митниці, починаючи з 25.09.2024р.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є частково підставним та обґрунтованим, а тому підлягає до часткового задоволення, з вищевикладених мотивів.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені частково у визначений спосіб.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про те, що заявлений позов є частково підставним та обґрунтованим, через що підлягає до часткового задоволення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування останнього колегія суддів не вбачає.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Львівську митницю.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Львівської митниці (утвореної як відокремлений підрозділ Державної митної служби України) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.01.2025р. в адміністративній справі № 380/22456/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Львівську митницю (утворену як відокремлений підрозділ Державної митної служби України).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного судового рішення: 04.04.2025р.