Справа № 520/1329/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

04.04.2025 р. справа №520/1329/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (далі за текстом - позивач, заявник або позивачі, заявники)
до Міністерства оборони України в особі комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, адміністративний орган, орган публічної адміністрації), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4
провизнання протиправним та скасування рішення, спонукання суб"єкта владних повноважень до вчинення конкретного управлінського волевиявлення,

встановив:

Позивачі у порядку адміністративного судочинства заявили вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України, оформлене Витягом з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 22.11.2024 № 37/д (пункт 68) про повернення на доопрацювання документів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задля підтвердження факту перебування на утриманні батька ОСОБА_5 на дату його загибелі, що дає право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168; 2) зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) одноразову грошову допомогу, передбачену п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 у зв`язку із загибеллю батька військовослужбовця ОСОБА_5 під час виконання обов`язків військової служби із захисту Батьківщини.

Аргументуючи ці вимоги зазначали, що суб"єкт владних повноважень повинен був застосувати національне законодавство України, чинне станом на дату ініціювання процедури виплати одноразової допомоги у зв"язку із загибеллю військовослужбовця (тобто станом на 31.05.2024р.). Наполягали на неправомірності вчиненого суб"єктом владних повноважень управлінського волевиявлення у формі відмови, котра ґрунтується на положеннях законодавства України, чинного станом на дату загибелі військовослужбовця ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначав, що подія загибелі військовослужбовця припала на - ІНФОРМАЦІЯ_3 . Станом на указану календарну дату виплата одноразової грошової допомоги дітям загиблого військовослужбовця могла бути проведена виключно у разі, коли такі діти не досягли повноліття або були утриманцями загиблого військовослужбовця. Відсутність у матеріалах звернення відповідних об"єктивних даних про перебування повнолітніх дітей на утриманні загиблого військовослужбовця зумовило безальтернативність вчинення управлінського волевиявлення з приводу відмови у призначенні цим особам одноразової грошової допомоги у порядку п.2 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ІНФОРМАЦІЯ_1 , подала письмові пояснення, де зазначила, що станом на дату загибелі військовослужбовця - ІНФОРМАЦІЯ_3 повнолітні діти не належали до кола осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ІНФОРМАЦІЯ_2 , подала письмові пояснення, де зазначила, що відсутність документів про знаходження повнолітніх дітей загиблого військовослужбовця на його утриманні унеможливлює встановлення права на отримання часток одноразової грошової допомоги у порядку п.2 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 (мати загиблого захисника України ОСОБА_5 ; місцезнаходження - АДРЕСА_1 ; р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_3 ) про розгляд справи була сповіщена належно та завчасно, але власного письмового процесуального документа по суті спору до суду не подала.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 (дружина загиблого захисника України Стоволоса Руслана Володимировича; місцезнаходження - АДРЕСА_2 ; р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_4 ) про розгляд справи була сповіщена належно та завчасно, але власного письмового процесуального документа по суті спору до суду не подала.

Оскільки добуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, які відомі учасникам спору і у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні доказів відносно таких відомостей, строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не надали заяви ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру, завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вивчивши доводи позову та аргументи відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

За викладеними у позові твердженнями, 07.03.2023 року батько позивачів - ОСОБА_5 , був мобілізований до лав Збройних Сил України та проходив військову службу на посаді бойового медика взводу 1 розвідувального взводу розвідувальної роти Військової частини НОМЕР_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 вірний військовій присязі, захищаючи волю та незалежність України під час виконання бойового завдання згідно бойового розпорядження в районі населеного пункту Терни загинув в результатів вибухової травми.

31.05.2024 року через ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявами про отримання одноразової грошової допомоги сім`ям загиблих військовослужбовців, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» звернулись: мати загиблого захисника України ОСОБА_5 - ОСОБА_3 ; дружина загиблого захисника України ОСОБА_5 - ОСОБА_4; донька загиблого захисника України ОСОБА_5 - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ); син загиблого захисника України ОСОБА_5 - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ).

Як вбачається з п. 47 Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 25.10.2024 № 252/168, затвердженого заступником Міністра оборони України 30.10.2024, розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про призначення одноразової грошової допомоги матері та дружині загиблого ІНФОРМАЦІЯ_3 у період дії воєнного стану молодшого сержанта ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ), що підтверджено свідоцтвом про смерть НОМЕР_6 від 05.03.2024 та листом Кадрового центру Збройних Сил України від 16.10.2024 № 321/КЦ/10715 - в розмірі 1/2 частини 15.000.000,00грн. (тобто у сумі 7.500.000,00 (сім мільйонів п`ятсот тисяч) грн. 00 коп. у рівних частках кожній).

З пункту 68 Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 22.11.2024 № 37/д, затвердженого заступником Міністра оборони України 29.11.2024, вбачається, що документи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повернуто на доопрацювання з метою надання документів, які відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» підтверджують, що повнолітні син та донька перебували на утриманні загиблого військовослужбовця, що дають право на отримання одноразової грошової допомоги.

Відповідно до відомості розподілу коштів від 24.01.2025р. щодо зарахування коштів на карткові рахунки 24.01.2025р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали по 750.000,00 грн кожна.

Таким чином, у межах спірних правовідносин суб"єкт владних повноважень визнав право окремих членів родини загиблого захисника України - ОСОБА_5 (а саме: матері та дружини) на отримання одноразової грошової допомоги у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у загальному розмірі 15.000.000,00грн. у рівних частках (тобто по - 7.500.000,00грн. кожній), але заперечив існування такого права станом на календарну дату загибелі військовослужбовця за повнолітнім сином та повнолітньою донькою, які не входили до кола утриманців загиблого військовослужбовця.

Відтак, можливе рішення суду по даній справі у разі визнання за позивачами права на отримання одноразової грошової допомоги у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у зв"язку із загибеллю захисника України - ОСОБА_5 об`єктивно здатне призвести до погіршення правового становища матері загиблого захисника України - ОСОБА_5 та дружини загиблого захисника України - ОСОБА_5 за рахунок зменшення належної виплати з - 7.500.000,00грн. кожній до - 3.750.000,00грн. кожній.

Стверджуючи про вчинення відповідачем управлінського волевиявлення у формі протиправної відмови з приводу призначення одноразової грошової допомоги у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у зв"язку із загибеллю батька - захисника України - ОСОБА_5 , заявники ініціювали даний спір.

Суд вважає ключовими питаннями у даному спорі відповіді на те: 1) якою є правова природа одноразової грошової допомоги у порядку ст.16 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168: грошовим еквівалентом соціальної гарантії на випадок загибелі життя військовослужбовця у зв"язку із втратою годувальника чи грошовим еквівалентом соціальної гарантії на випадок загибелі військовослужбовця у зв"язку із втратою члена родини під час виконання конституційного військового обов"язку; 2) чи відповідає національний закон України в цій частині вимозі "якості закону"; 3) чи входять повнолітні діти до складу родини (сім"ї) загиблого військовослужбовця.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб"єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб"єктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Згідно з ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст.23 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.

За приписами ст.ст.17 і 65 Конституції України до згаданих вище обов`язків людини перед суспільством належить обов"язок з приводу захисту суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності України у спосіб відбуття військової служби відповідно до закону.

Таким законом є Закон України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу", згідно з п.3 ст.1 якого військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

За визначенням ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Як то указано у ч.1 ст.40 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу", гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Частиною 1 ст.41 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу" визначено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Суд відмічає, що у межах даного випадку на суспільні правовідносини з приводу виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в частині визначення розміру грошового еквіваленту соціальної гарантії на випадок втрати життя військовослужбовця можуть бути поширені як приписи ст.16-164 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", так і приписи п.2 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.

Тому суд знаходить ключовими питаннями у даному спору відповідь і на те: 1) положення якого з перелічених вище актів права слід застосувати до спірних правовідносин; 2) хто із родичів та членів сім"ї загиблого - 26.02.2024 року військовослужбовця Збройних Сил України набув право на отримання одноразової грошової допомоги.

Згідно з п.2 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 (у редакції на момент настання події загибелі військовослужбовця) сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-12 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.

Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пунктах 1-12 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Якщо сім`я загиблої особи одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими актами законодавства, здійснюється одна з таких виплат за її вибором.

Однак, згідно з п.2 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 (у редакції постанови КМУ від 18.06.2024р. №714, котра застосовується з 29.03.2024р.) особам, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі осіб, зазначених у пунктах 1-12 цієї постанови, а також їх смерті внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 млн. гривень.

У разі наявності особистого розпорядження осіб, зазначених у пунктах 1-12 цієї постанови (крім осіб начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро), на випадок загибелі (смерті) про виплату одноразової грошової допомоги особі (особам) за вибором визначається розмір частки таких осіб у відсотках. Розмір допомоги осіб, які мають на неї право, крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору, визначається відповідно до розміру часток, зазначених в особистому розпорядженні, у відсотках.

У разі відсутності особистого розпорядження або за наявності неохопленої особистим розпорядженням частки розміру одноразової грошової допомоги право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги (її частки) мають особи, визначені у частині четвертій статті 1181 Кодексу цивільного захисту України, частині четвертій статті 98 Закону України "Про Національну поліцію" та пункті 4 статті 161 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору, у рівних частках.

На подальший розвиток положень п.2 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023р. №45 було затверджено Порядок і Умови призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30.01.2023р. за №176/39232; далі за текстом - Порядок №45).

Водночас із цим, суспільні правовідносини з приводу виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця унормовані і приписами ст.16-164 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Так, згідно з ч.1 ст.161 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції Закону України від 09.12.2023р. №3515-ІХ; набрав чинності - 29.03.2024р.) у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті.

Згідно з ч.3 ст.161 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції Закону України від 09.12.2023р. №3515-ІХ; набрав чинності - 29.03.2024р.) у разі відсутності особистого розпорядження або за наявності неохопленої особистим розпорядженням частки розміру одноразової грошової допомоги право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги (її частки) мають особи, визначені у пункті 4 цієї статті, у рівних частках.

За правилами ч.4 ст.161 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції Закону України від 09.12.2023р. №3515-ІХ; набрав чинності - 29.03.2024р.) до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать: діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Між тим, до набрання чинності Законом України від 09.12.2023р. №3515-ІХ (набрав чинності - 29.03.2024р.) згідно з ч.1 ст.161 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

З положень наведених норм права слідує, що до 29.03.2024р. право на отримання одноразової грошової допомоги у зв"язку із смертю (загибеллю) військовослужбовця належало, зокрема, дітям загиблого (померлого військовослужбовця), які не досягли повноліття або дітям загиблого (померлого військовослужбовця), які є утриманцями загиблого (померлого) у розумінні Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з урахуванням субсидіарного застосування норм Закону України від 09.07.2003р. №1058-IV "Про загальнобов"язкове державне пенсійне страхування" в частині змісту юридичної категорії "непрацездатні особи" (тобто або неповнолітнім дітям загиблого або дітям загиблого, які є утриманцями і після досягнення повноліття).

Після 29.03.2024р. законодавцем було сформульовано нове правило, згідно з яким право на отримання одноразової грошової допомоги у зв"язку із смертю (загибеллю) військовослужбовця належить дітям загиблого (померлого військовослужбовця) безвідносно до будь-яких кваліфікуючих умов.

На подальший розвиток норм Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в частині реалізації особами права на отримання одноразової грошової допомоги у разі смерті (загибелі) військовослужбовця КМУ було видано низку постанов, а саме: постанову КМУ від 28.05.2008р. №499 про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб (далі за текстом - Порядок №499); постанову КМУ від 21.02.2007р. №284 про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році (далі за текстом - Порядок №284); постанову КМУ від 21.11.2007р. №1331 про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів (далі за текстом - Порядок №1331); постанову КМУ від 25.12.2013р. №975 про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі за текстом - Порядок №975), з яких за критерієм набуття чинності на спірні правовідносини може бути поширена тільки постанова КМУ від 25.12.2013р. №975 за умови віддання пріоритету у застосування над п.2 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 та наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023р. №45 про затвердження Порядку і Умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30.01.2023р. за №176/39232; далі за текстом - Порядок №45).

Суд зауважує, що оскільки заявниками у межах спірних правовідносин було порушено процедуру отримання одноразової грошової допомоги у зв"язку із загибеллю військовослужбовця саме у порядку п.2 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168, то застосовними належить визнати саме норми Порядку №45, а не Порядку №975.

Тож визначальним для правильного вирішення спору є не календарна дата, на яку припав момент загибелі військовослужбовця і чинне станом на цю дату національне законодавство України, а правова природа соціальної гарантії на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця як грошового еквіваленту соціальної гарантії на випадок загибелі військовослужбовця у зв"язку із втратою годувальника чи як грошового еквіваленту соціальної гарантії на випадок загибелі військовослужбовця у зв"язку із втратою члена родини під час виконання конституційного військового обов"язку.

З цього приводу суд відзначає, що згідно з ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ч.4 ст.3 Сімейного кодексу України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ч.1 ст.6); Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (ч.2 ст.6).

Як то указано у ч.1 ст.172 Сімейного кодексу України, дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Зі змісту наведених норм права слідує, що законодавець відмежовує правову категорію "дитина" від правових категорій "повнолітній син" чи "повнолітня дочка" за критерієм вікового цензу, але на запроваджує припису, згідно з яким повнолітній син чи повнолітня дочка не є членами сім"ї своїх батьків чи не входять до складу родини своїх батьків.

Застосовуючи до спірних правовідносин положення ст.ст.3, 17, 65 Конституції України, суд доходить до переконання про те, що виплата одноразової грошової допомоги у зв"язку із загибеллю військовослужбовця є грошовим еквівалентом саме соціальної гарантії, пов"язаною із втратою члена родини - військовослужбовця під час виконання конституційного військового обов"язку.

Тому у силу наведених статей Конституції України як норм прямої дії діти загиблого військовослужбовця мають право на отримання частки одноразової грошової допомоги у зв"язку із загибеллю військовослужбовця (батька чи матері) безвідносно як до події настання повноліття, тка і до факту входження до кола утриманців загиблого військовослужбовця.

При цьому, суд зважає, що оскільки норми національного закону України не містять беззаперечних підстав для кваліфікації соціальної гарантії на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця виключно як грошового еквіваленту соціальної гарантії на випадок втрати життя військовослужбовця у зв"язку із втратою годувальника, то з огляду на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли діти загиблого військовослужбовця мають право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця (безвідносно до будь-якого вікового цензу та безвідносно до факту знаходження на утриманні загиблого після досягнення повноліття) на однакових умовах із кожним із батьків загиблого військовослужбовця та іншим членом подружжя загиблого військовослужбовця.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, яким на приватну особу покладено додатковий обов`язок у вигляді майнового/фінансового тягаря, зокрема, за критеріями: дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед відповідачем.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону була наведено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку суб"єкт владних повноважень не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, оскільки вчинив оскаржене управлінське волевиявлення без урахування ст.ст.3, 17, 65 Конституції України та дійсної правової природи одноразової грошової допомоги у зв"язку із загибеллю військовослужбовця.

Тож позов в частині скасування рішення суб"єкта владних повноважень належить задовольнити.

В частині вимог про спонукання суб"єкта владних повноважень до вчинення конкретного управлінського волевиявлення суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, позаяк з матеріалів справи не вбачається виконання суб"єктом владних повноважень усіх згаданих в ч.4 ст.245 КАС України вимог та надання у тексті оскарженого рішення юридичної оцінки усім юридично значимим факторам.

Тому суб"єкта владних повноважень належить обтяжити обов"язком повторного вирішення порушеного зацікавленою особою питання з урахуванням висновків суду у цій справі.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав належну оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права та оцінки обставин фактичної дійсності.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

У ході розгляду справи судом не виявлено існування правових висновків Верховного Суду у релевантних справах, а тому помилкове посилання заявника на рішення Верховного Суду в інших справах не підлягає додатковій детальній оцінці через явний та очевидний брак об`єктивних даних про аналогічність, тотожність або схожість предметів позовів та предметів доказування.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, ст.ст.72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати п.68 рішення Міністерства оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум у формі протоколу від 22.11.2024 № 37/д.

Зобов`язати Міністерство оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум Міністерства оборони України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_2 ) з приводу призначення одноразової грошової допомоги у порядку п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 у зв`язку із загибеллю батька - військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_5 під час виконання обов`язків військової служби із захисту Батьківщини з урахуванням висновків суду у справі №520/1329/25.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (ідентифікаційний код - 00034022; місцезнаходження - просп. Повітряних Сил, буд. 6, м. Київ, 03049) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації місця проживання - АДРЕСА_3 ; РНОКПП - НОМЕР_1 ) 484,48 грн (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 копійок) у якості компенсації витрат на оплату судового збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (ідентифікаційний код - 00034022; місцезнаходження - просп. Повітряних Сил, буд. 6, м. Київ, 03049) на користь ОСОБА_2 (адреса реєстрації місця проживання - АДРЕСА_4 ; РНОКПП - НОМЕР_2 ) 484,48 грн (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 копійок) у якості компенсації витрат на оплату судового збору.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко