Справа № 420/32698/24
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2025-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/32698/24

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Осіпова Ю.В.,

Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Луганського окружного адміністративного суду на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року, прийнятого в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін суддею Радчуком А.А. у місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луганського окружного адміністративного суду, Державної судової адміністрація України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) за допомогою системи «Електронний суд» подала до Одеського окружного адміністративного суду адміністративний позов до Луганського окружного адміністративного суду (далі Відповідач-1, Луганський ОАС), Державної судової адміністрація України (далі Відповідач-2, ДСА України), в якому просила суд:

- визнати протиправними дії Луганського ОАС щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 01.07.2024 року по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно), обчислену виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2 102, 00 грн.;

- зобов`язати Луганський ОАС здійснити перерахунок та виплату належної суддівської винагороди за період з 01.07.2024 року по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно) зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3 028, 00 грн.;

- визнати протиправною бездіяльність ДСА України щодо незабезпечення фінансування виплати належної суддівської винагороди за період з 01.07.2024 року по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно) зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3 028, 00 грн.;

- зобов`язати ДСА України здійснити фінансування виплати належної суддівської винагороди за період з 01.07.2024 року по день ухвалення судового рішення у справі за цим позовом (включно) зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3 028, 00 грн..

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Позивач є суддею Луганського ОАС, з 20.12.2010 року перебуває у штаті суду. З 01.07.2024 року і до цього часу Відповідач-1, як розпорядник бюджетних коштів, протиправно здійснює нарахування і виплату належної суддівської винагороди, виходячи не із розміру, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 3 028, 00 грн, а виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2 102, 00 грн.. При цьому Відповідач-2, як головний розпорядник бюджетних коштів, починаючи з 01.07.2024 року і до цього часу допускає протиправну бездіяльність щодо незабезпечення фінансування виплат належної суддівської винагороди із вищезазначеного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у відповідному році. Позивач вважає протиправними такі дії Відповідача-1 та бездіяльність Відповідача-2, оскільки вони мають своїм наслідком виплату суддівської винагороди з 01.07.2024 року по теперішній час у розмірі, меншому ніж визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі Закон № 1402-VIII), а отже, порушують права на належне матеріальне забезпечення, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.12.2024 року позов задоволено, а саме:

- визнано протиправними дії Луганського ОАС щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.07.2024 року по 27.12.2024 року, обчислену виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2 102, 00 грн.;

- зобов`язано Луганський ОАС здійснити перерахунок та виплату належної ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.07.2024 року по 27.12.2024 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3 028, 00 грн., з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнано протиправною бездіяльність ДСА України щодо незабезпечення фінансування виплати належної ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.07.2024 року по 27.12.2024 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3 028, 00 грн.;

- зобов`язано ДСА України здійснити фінансування виплати належної ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.07.2024 року по 27.12.2024 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3 028, 00 грн..

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач-1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, в якій вважає, що оскаржуване рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та не ґрунтується на засадах верховенства права, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги сторона зазначає, що розрахунок окладу судді здійснюється з врахуванням такої величини як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» в сумі 2 102, 00 грн., який встановлений Законом України Про Державний бюджет України на відповідний рік. При цьому зауважує, що порівнюючи мінімальний прожитковий мінімум встановлений на 01.01.2023 року та на 01.01.2024 року, його розмір (2 102, 00 грн.) не змінився, отже твердження Позивача про погіршення становища та відповідно порушення гарантій прав Позивача є необґрунтованими.

Скаржник акцентує увагу на тому, що Закон № 3460-IX, якими визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2024 року у розмірі 2 102 грн., є чинним, не конституційним не визнавався та не скасовувався, а тому мають бути застосовані під час обрахунку суддівської винагороди.

На переконання апелянта, суд першої інстанції, під час ухвалення рішення, не врахував, що підставою обрання саме такого розміру прожиткового мінімуму є не самовільні дії судового органу, а пряма вказівка Закону.

З огляду на наведене, як указує Відповідач-1, він не мав правових підстав для виплати Позивачу суддівської винагороди, без застосування норм Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік».

За таких обставин, на переконання скаржника, оспорювані Позивачем його дії, відповідають положенням чинного законодавства, а тому підстав для задоволення позовних вимог відсутні.

Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, Позивач є суддею та з 20.12.2010 року перебуває у штаті Луганського окружного адміністративного суду, що підтверджується довідкою Луганського окружного адміністративного суду від 15.02.2024 року за № 02-23/36/2024.

З 01.07.2024 року Луганський окружний адміністративний суд здійснює нарахування і виплату Позивачу суддівської винагороди, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2 102, 00 грн., встановленого ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 року № 1082-ІХ, що є меншим, ніж гарантований законодавством розмір, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.01.2024 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб 3 028 гривень.

Вважаючи, що розрахунок суддівської винагороди повинен здійснюватися з розміру, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 3 028, 00 грн., ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Розглянувши справу по суті, врахувавши правові висновки Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 27.07.2023 року по справі № 240/3795/22, від 10.11.2021 року по справі № 400/2031/21 та від 30.11.2021 року по справі № 360/503/21, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» закріплює, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 1 січня календарного року. Указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а тому Відповідач-1 неправильно визначив розрахункову величину посадового окладу застосувавши до розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується із висновком суду попередньої інстанції про задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ст. 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі Закон № 1402-VIII), гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 01.12.2004 року № 19-рп/2004, від 11.10.2005 року № 8-рп/2005, від 22.05.2008 року № 10-рп/2008, від 03.06.2013 року № 3-рп/2013, а також від 04.12.2018 року № 11 -р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Згідно преамбули Закону № 1402-VIII, цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частина 1 статті 4 Закону № 1402-VIII встановлює, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Згідно з частиною 2 статті 4 Закону № 1402-VIII зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини 1 статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пункт 1 частини 3 статті 135 Закону № 1402-VIII передбачає, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

З 30.09.2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України, згідно із Законом України від 02.06.2016 року № 1401-VIII «Про несення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі Закон № 1401-VIII).

Законом № 1401-VIII, серед іншого, стаття 130 Конституції України викладена в новій редакції, текст якої зазначений вище, і вперше закріплений спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій.

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини 1 статті 135 Закону № 1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.

Розмір суддівської винагороди визначений у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі), є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Пункт 1 частини 3 та пунктом 1 частини 4 статті 135 Закону № 1402-VIII визначають, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1, якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб.

Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано Законом № 966-XIV, відповідно до статті 1 якого прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

У змісті наведеної норми Закону № 966-XIV закріплений вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. Судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.

Водночас, стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлює з 01.01.2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3 028, 00 грн., а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема:

-працездатних осіб 3 028 грн.;

-працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, 2 102 грн.;

-працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів 2 102 грн.

Колегія суддів враховує, що зміни до Закону № 1402-VIII у частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, про який йдеться у позовній заяві, а також до Закону № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року для цілей визначення суддівської винагороди, немає.

Водночас, стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 року № 1082-IX визначає, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: працездатних осіб з 01.01.2021 року 2 270, 00 грн.; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, 2 102,00 грн..

Стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 року № 1928-IX також визначає, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: працездатних осіб з 01.01.2022 року 2 481, 00 грн.; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, 2 102, 00 грн..

Так само стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 року № 2710-IX установлює, що у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: працездатних осіб з 01.01.2023 року 2 684, 00 грн.; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, 2 102, 00 грн..

Варто зазначити, що наведені вище Закони фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, яка передбачена статтею 130 Конституції України і статтею 135 Закону № 1402-VIII та можуть містити інакшого правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. При цьому, варто зауважити, що Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

На такі аспекти законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

До того ж колегія суддів враховує, що Верховний Суд у постановах від 10.11.2021 року по справі № 400/2031/21, від 30.11.2021 року по справі № 360/503/21 сформував правовий висновок у подібних правовідносинах щодо застосування положень статті 135 Закону № 1402-VIII та статті 7 Закону № 1082-IX, при обчисленні суддівської винагороди, який у подальшому був підтриманий Верховним Судом, зокрема, у постановах від 02.06.2023 року по справі № 400/4904/21, від 13.07.2023 року по справі № 280/1233/22, від 24.07.2023 року по справі № 280/9563/21, від 25.07.2023 року по справі № 120/2006/22-а, від 26.07.2023 року по справі № 240/2978/22, від 27.07.2023 року по справі № 240/3795/22, від 20.11.2023 року по справі № 120/709/22.

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних справах, є релевантними до обставин цієї справи.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду стосовно того, що нарахування та виплата Позивачу суддівської винагороди за спірний період, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, тобто 2 102, 00 грн. є протиправною.

При цьому, колегія суддів наголошує, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону №1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

Таким чином, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

На думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції про задоволення позовних вимог не спростовують, є необґрунтованими та суперечать наведеним вище нормам права та правовим позиціям Верховного Суду, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього.

Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Твердження апелянта про порушення і неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при прийнятті рішення не знайшли свого підтвердження, в зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 316 КАС України).

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Луганського окружного адміністративного суду на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луганського окружного адміністративного суду, Державної судової адміністрація України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: М.П. Коваль

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: В.О. Скрипченко