Справа № 185/12390/24
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2025-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 березня 2025 року м. Дніпросправа № 185/12390/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2025 року у справі №185/12390/24 (головуючий суддя першої інстанції - Головін В.О.) за позовом Євсютіної Марії Олександрівни до Мугумова Дмитра Расимовича, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 15.11.2024 року звернулася через підсистему «Електронний суд» до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , Департаменту патрульної поліції, в якому просила:

- скасувати постанову поліцейського 2 взводу 2 роти УПП батальйону патрульної поліції у м.Бориспіль УПП у Київській області рядового поліції Мугумова Д.Р. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі Серія ЕНА N 3469724 від 13.11.2024 року за ч.2 ст.126 КУпАП про накладення штрафу в розмірі 3400 грн.;

- справу про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та накладення адміністративного стягнення за ч.2 ст.126 КУпАП закрити.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що спірна постанова є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки до постанови не долучено жодних доказів, позивачу не були роз`яснені її права та порушено право на захист. Вказує, що вина зазначеної в постанові особи у вчиненні правопорушення належним чином не доведена, а норма права не може бути застосована до цієї особи. Крім того, відповідачем порушено норми чинних нормативно-правових актів щодо його повноважень по прийняттю такого рішення, оскільки він не склав протокол про адміністративне правопорушення.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини справи та безпідставно не прийнято до уваги доводи позивача. Вказує, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, інспектором невірно встановлено фактичні обставини, а саме - неправильно зазначено час вчинення правопорушення, а також не доведено належними доказами вчинення цього правопорушення саме позивачем. Зазначає, що оскаржувана постанова не відповідає вимогам ст.283 КУпАП та є протиправною, оскільки ґрунтується на неповному та необ`єктивному розгляді справи про адміністративне правопорушення та винесена за відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт неправомірних дій з боку позивача.

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні вимог скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судом апеляційної інстанції справа розглянута в порядку статті 311 КАС України.

У період з 11.03.2025 року по 20.03.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала на лікарняному.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Зі змісту постанови Серії ЕНА №3469724 від 13.11.2024 року вбачається, що 13.11.2024 року за адресою Київська обл., м.Бориспіль, автодорога М03 Київ-Харків 88км, «громадянин», керуючи транспортним засобом Volkswagen Jetta номерний знак НОМЕР_1 , рухався на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою зі швидкістю 137 км/год, тобто із перевищенням максимально дозволеної п.12.6ґ ПДР України швидкістю на 27 км/год. Швидкість вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості TruCam LTI 20/20 TC008346.

В пункті 4 спірної постанови «Особа, щодо якої розглядається справа» зазначено: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , м.Київ, паспорт громадянина України № НОМЕР_2 (а.с.8, 62).

Під час перевірки документів встановлено, що ОСОБА_1 не має, та ніколи не отримувала посвідчення водія, як відповідної категорії так і взагалі.

Згідно пункту 6 вказаної постанови на позивача накладено адміністративне стягнення у розмірі 3400 грн. за порушення ч.2 ст.126 КУпАП (а.с.8, 62).

У пункті 7 постанови зазначено, що до неї додається відеозапис з боді-камери інспектора №471660.

Не погодившись з вказаною постановою, позивач оскаржила її до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Порядок дорожнього руху на території України регулюється Законом України «Про дорожній рух», Правилами дорожнього руху України та іншими нормативними актами.

Згідно із пунктом 1.1. Правил дорожнього руху України вказані Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Відповідно до пункту 1.9. Правил дорожнього руху України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно із пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Статтею 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлені повноваження органів Національної поліції щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення.

Так, органи Національної поліції розглядають справи, в тому числі: про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (зокрема, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Поліцейським взводу №2 роти №2 УПП батальйону патрульної поліції в місті Бориспіль УПП в Київській області Мугумов Д.Р. має спеціальне звання «рядовий поліції», а відтак має право розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення на території Київської області.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною другою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Апеляційний суд зазначає, що наявність чи відсутність адміністративного правопорушення встановлюється уповноваженою особою на підставі доказів, якими, відповідно до статті 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судом першої інстанції зазначено, що згідно постанови в діях позивача вбачався склад одразу двох правопорушень, а саме порушення п.12.6ґ ПДР України, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.122 КУпАП та накладення штрафу в розмірі 340 грн., а також порушення п.2.1а ПДР України за що передбачена відповідальність за ч.2 ст.126 КУпАП та накладення штрафу в розмірі 3400 грн., а тому у відповідності до вимог ч.2 ст.36 КУпАП штраф накладене за більш суворе правопорушення, а саме за ч.2 ст.126 КУпАП.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з тексту спірної постанови, водієм порушено п. п.2.1а ПДР України та її притягнуто до відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП з накладенням штрафу в розмірі 3400 грн..

В постанові хоча і наведено опис порушення водієм швидкісного режиму руху, проте будь-якого посилання на порушення п.12.6ґ ПДР України, як і притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП спірна постанова не містить.

В постанові не відображено і застосування відповідачем частини 2 статті 36 КУпАП при розгляді справи про адміністративне порушення.

Відтак, не зрозуміло, з яким підстав суд першої інстанції дійшов висновку про притягнення позивача до відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП

У зв`язку з наведеним апеляційний суд вважає доречним розглядати справу лише в частині того порушення, яке прямо зазначене в спірній постанові, а рішення суду першої інстанції належить змінити в його мотивувальній частині.

Згідно пункту 2.4 «а» ПДР України на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Підпунктами 2.1.а, 2.1.ґ ПДР України передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтверджуючі документи (посвідчення).

Адміністративна відповідальність за частиною другою статті 126 КУпАП настає в разі керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передала керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

До постанови додано відеозапис з боді-камери поліцейського №471660, про що зазначено у пункті 7 спірної постанови Серія ЕНА №3469724 від 13.11.2024 року. Вказаний відеозапис також долучено відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу.

Дослідивши вказаний відеозапис та доводи сторін, апеляційний суд зазначає, що твердження позивача про неповне та невірне встановлення фактичних обставин при розгляді справи про адміністративне правопорушення, порушення прав позивача на отримання правової допомоги та відкладення розгляду справи, а також відсутність роз`яснення її прав під час розгляду справи є безпідставними та спростовуються змістом вказаного відеозапису.

Позивачем не надано ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції доказів наявності в неї на час правопорушення посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Надана до адміністративного позову копія довідки про курси водіння не є посвідченням водія в розумінні ПДР України, а тому судом до уваги не приймається.

Колегією суддів не встановлено порушення відповідачем порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, розмір штрафу визначений в межах встановленої санкції ч.2 ст.126 КУпАП.

З урахуванням наведених вище обставин в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність прийняття постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.126 КУпАП, та суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до вимог статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України належить змінити в його мотивувальній частині.

Оскільки предметом позову в цій справі є рішення суб`єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з частиною третьою статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2025 року у справі №185/12390/24 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2025 року у справі №185/12390/24 змінити в його мотивувальній частині.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко