Справа № 240/21308/24
Суддя: Семенюк Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2025-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року м. Житомир справа № 240/21308/24

категорія 111030200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Семенюка М.М.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, стягнення моральної шкоди,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, враховуючи заяву від 24.11.2024 про усунення недоліків (а.с.34-37), просить:

- визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області № -25 від 22.12.2023 року, № 626355-24/06-25 від 05.06.2024;

- стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби у Житомирській області на користь ОСОБА_1 / іпн НОМЕР_1 / заподіяну йому неправомірними діями ГУ ДПС у Житомирській області моральну шкоду у розмірі 4840,00 гривень;

- стягнути з ГУ ДПС в Житомирській області через Головне управління Державної казначейської служби у Житомирській області на користь ОСОБА_1 / іпн НОМЕР_1 / безпідставно перерахованих податків в загальній сумі 4178,92 грн. згідно банківських квитанцій № 16853761, № 16853763 від 29.08.2024р.

В обґрунтування позову зазначає, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.05.2024р. № 380203660 у ОСОБА_1 відсутнє зареєстроване право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням - для особистого селянського господарства.

Ухвалою від 02.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач подав відзив на позовну заяву (а.с.53-66), в якому просив відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що земельна ділянка за кадастровим номером :01:000:0189 згідно даних Держгеокадастру, Державного реєстру не передана в оренду, то обов`язок сплати нарахованого МПЗ та земельного податку з фізичних осіб залишається за власником таких земельних ділянок; відповідно до пп. 170.14.3 п. 170.14 ст. 170 ПКУ фізичній особі ОСОБА_1 проведено нарахування МПЗ за 2022 2023 роки на земельну ділянку за кадастровим номером :01:000:0189 та сформовано ППР з МПЗ за 2022 рік - від 22.12.2023 №589123-24/06-25, за 2023 рік - від 05.06.2024 №626355-24/06-25; інформація щодо договору міни земельних ділянок, надана платником фотокопія від 22.02.2008 №1283, відсутня в Державному реєстрі.

Позивач подав відповідь на відзив (а.с.67-71), в якій просив задовольнити позов в повному обсязі, оскільки відповідач залишив без будь-яких пояснень факт звернення ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Житомирській області із заявою від 18.07.2024р., в якій повідомив відповідача, що не має на праві власності земельної ділянки, яка б відповідала даним, зазначеним в ППР, до якої був долучений Витяг із Державного реєстру речових прав від 27.05.2024р., згідно якого вбачається, що у ОСОБА_1 відсутнє зареєстроване право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням - для особистого селянського господарства.

Відповідач заперечень на відповідь на відзив не подав.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, відповідачем відповідно до пп. 170.14.3 п. 170.14 ст. 170 ПКУ фізичній особі ОСОБА_1 проведено нарахування мінімального податкового зобов`язання на земельну ділянку за кадастровим номером :01:000:0189 з податку на доходи фізичних осіб в сумі 2089,46 грн на рік та сформовано податкові повідомлення-рішення (а.с.64):

- за 2022 рік від 22.12.2023 №589123-24/06-25;

- за 2023 рік від 05.06.2024 №626355-24/06-25.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За змістом підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України.

Відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. А в силу вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Таким чином обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Тобто у розумінні вказаних положень платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Як вбачається з Інформації з Державних реєстрів станом на 27.05.2024 (а.с.14-15), листа Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 18.10.2024 № 3803/35-24 (а.с. 22) та доданих до нього документів (а.с. 23-24), 22.02.2008 укладено Договір міни земельних ділянок, який зареєстровано в реєстрі за № 1282, ВКС №813348, згідно якого ОСОБА_1 обміняв земельну ділянку за кадастровим номером :01:000:0189 на земельну ділянку ОСОБА_2 за кадастровим номером :01:000:0459 і, відповідно, позивач у 2022-2023 роках не був власником земельної ділянки за кадастровим номером :01:000:0189.

Тобто, станом на 2022-2023 роки позивач не мав у праві власності земельної ділянки :01:000:0189), на яку нараховане спірними рішеннями мінімальне податкове зобов`язання, і доказів на спростування цього відповідачем не надано.

Щодо наданої відповідачем інформації Державного земельного кадастру станом на 11.12.2024 (а.с.61), то суд її до уваги не приймає, враховуючи досліджені докази ( а.с.22,23-24) оскільки:

- з неї не вбачається, що вона стосується земельної ділянки кадастровим номером :01:000:0189 станом на 2022,2023 роки і на момент прийняття спірних рішень;

- з неї не вбачається, що вона стосується позивача, який має РНОКПП НОМЕР_1 ;

- на даний час інформація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за кадастровим номером :01:000:0189 (а.с.72) відсутня.

Таким чином відповідач не доказав, як то передбачено ч. 2 т. 77 КАС України правомірність спірних рішень.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що прийняті контролюючим органом податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області № -25, від 22.12.2023 року, № 626355-24/06-25 від 05.06.2024 є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо вимоги стягнути з ГУ ДПС в Житомирській області через Головне управління Державної казначейської служби у Житомирській області на користь ОСОБА_1 / іпн НОМЕР_1 / безпідставно перерахованих податків в загальній сумі 4178,92 грн. згідно банківських квитанцій № 16853761, № 16853763 від 29.08.2024р, то вона задоволенню не підлягає, оскільки на момент звернення до суду з позовною заявою відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів позивача щодо відмови у перерахунку та виплати пенсії без включення даних складових, не було, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, так як відповідно до матеріалів справи, відповідач ніяких дій щодо нездійснення такого перерахунку не вчиняв, а тому і відсутні підстави вважати, що права позивача порушені.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Нормами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17.

Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку згідно із загальними підходами до відшкодування моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у рішенні від 24 червня 2020 року у справі № 9901/845/18.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 580/1015/21 дійшов висновку, що судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тобто, аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставин справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Обґрунтовуючи заявлену вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач посилається на те, що через таку неправомірну бездіяльність податкового органу позивач вимушений нервувати, витрачати свій час, консультуватись із юристами, що завдає йому моральних страждань, виснажує його, ОСОБА_1 є особою похилого віку, пенсіонером, спори іх державними органами, а тим більше судові, викликають у нього психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, оскільки він страждає на цукровий діабет 2 типу, анемію і серцеві захворювання, що підтверджується консультативними висновками ТОВ "Медібор" від 27.09.2021р., 27.01.2022р. Також у позивача викликає і розчарування в діяльності державного органу, який мав би сприяти в своїй роботі захисту інтересів громадян своєї країни, а не створювати штучні проблеми для них, при цьому грубо порушуючи закон. Ця обставина також створює для позивача додаткове психічне напруження.

Натомість, суд звертає увагу, що доказів на підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди (відповідного розрахунку моральної шкоди у сумі 4840,00 грн) суду не надано.

Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 21 лютого 2020 року у справі № 363/3520/16-а, від 21 лютого 2020 року у справі № 628/3028/16-а та від 15 квітня 2020 року у справі № 815/63/18.

Додані до матеріалів справи медичні висновки датуються 2021 та 2022 роками, в стой час як про спірні рішення позивач дізнався, як він зазначає в заяві про поновлення строку звернення, в 2024 році.

Враховуючи викладене, суд приходить висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Щодо стягненні на користь позивача витрат на правничу допомогу.

В ст. 134 КАС України зазначено:

"3. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

4. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги."

Згідно ч.7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки позивачем ніяких доказів того, що він сплатив або має сплатити вказані витрати суду не надано, суд відмовляє в стягненні на користь позивача витрат на правничу допомогу.

Враховуючи часткове задоволення позову та приписи ст. 139 КАС України, на користь позивача належить стягнути понесені ним судові витрати в сумі 484,48 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , номер НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7,м. Житомир, 10003, код 44096781), Головного управління Державної казначейської служби у Житомирській області (вул. Святослава Ріхтера, 12/5, м. Житомир, 10008, код 38035726) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області № -25, від 22.12.2023 року, № 626355-24/06-25 від 05.06.2024.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відмовити в стягненні на користь позивача витрат на правничу допомогу.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в сумі 484,48 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Житомирській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Семенюк