Справа № 640/20658/20
Суддя: Дору Ю.Ю.
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

02 квітня 2025 рокум. Ужгород№ 640/20658/20

Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Дору Ю.Ю., розглянувши у письмовому провадженні клопотання представника відповідача про залишення без розгляду адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головне управління ДПС у м.Києві про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління ДПС у м.Києві, в якій, з урахуванням уточнених вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 28.09.2018 №942/26-15-13-14-26/ НОМЕР_1 про виключення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку;

- визнати протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві щодо виключення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку;

- зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у місті Києві поновити реєстрацію фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 у реєстрі платників єдиного податку як платника єдиного податку III групи (ставка 5%) з 01.01.2016 та включити до реєстру платників єдиного податку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.10.2020 року відкрито спрощене позовне провадження за вказаним позовом.

Ухвалою від 06 березня 2025 року Закарпатським окружним адміністративним судом, після надходження справи з Окружного адміністративного суду м. Києва, прийнято справу до розгляду та визначено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

31 березня 2025 року від Головного управління ДПС у м.Києві надійшло клопотання про залишення позовної зави без розгляду.

У поданому клопотанні вказує, що відповідно до абз. 3 п. 299.10 ст. 299 та абз. 3 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI із змінами і доповненнями, на підставі доповідної записки від 24 вересня 2018 року № 14141/26-15-13-14-17 про наявність податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів відповідно, за рішенням Головного управління ДПС у м. Києві № 942/26-15-13- 14-26/ від 28.09.2018 ФОП ОСОБА_1 виключено із Реєстру платників єдиного податку, яким встановлено порушення платником єдиного податку умов перебування на спрощеній системі оподаткування, а саме, наявність боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів (з 01.02.2018 по 01.09.2018; 01.02.2018-538,10 грн., 01.03.2018-538,10грн., 01.04.2018-538,10грн., 01.05.2018-538,10грн., 01.06.2018-538,10 грн., 01.07.2018-538,10 грн., 01.08.2018-538,10грн., 01.09.2018-538,10грн.).

Вищевказане Рішення (номер поштового відправлення 01 5) надіслане рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу платника, яка вказана в реєстраційних даних: АДРЕСА_1 .

Порядок листування платників податків та контролюючих органів регламентується статтею 42 ПКУ.

Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані на адресу (місцезнаходження, податкову адресу) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважаються врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення (п.42.4 ст. 42 ПКУ), що, зокрема, респондується з висновками Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 580/12642/23, де Верховний Суд зауважив, що оскільки поштове відправлення повернуто Укрпоштою за зворотньою адресою у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання, то вважається, що воно фактично вручене відповідно до вимог ПК України.

Відповідач вказує, що надіслані поштові відправлення повернулись до відправника - ГУ ДФС у м. Києві 02.11.2018 з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» та саме з цієї дати у ФОП ОСОБА_1 розпочався перебіг строку позовної давності, який в подальшому без поважних причин позивач пропустив.

Разом з тим, з даним адміністративним позовом до суду першої інстанції позивач звернулась лише 31.08.2020, що свідчить про свідоме зволікання з реалізацією позивачем його права на судове оскарження рішень (дій та бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, враховуючи, що строк судового оскарження є обмеженим, в силу положень чинного законодавства.

Вирішуючи питання про залишення позовної заяви без розгляду суд враховує таке.

Частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини другої цієї статті, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, законодавством регламентовано шестимісячний строк звернення особи до суду за захистом її прав, свобод та законних інтересів, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на суд.

Строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 у справі №809/1087/17, від 22.11.2018 у справі №815/91/18 та від 12.04.2023 у справі №380/14933/22.

Суд відзначає, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, та запобігає зловживанням.

Суд встановив, що позивачем оскаржуються рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 28.09.2018 №942/26-15-13-14-26/ про виключення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку. З даним адміністративним позовом позивач звернулася до суду тільки 31.08.2020 року, що підтверджується відомостями на конверті направленого до суду з позовною заявою 409).

Частинами третьою, четвертою статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який встановлює окремі правила та положення для регулювання відносин оподаткування та захисту прав учасників податкових відносин, в тому числі захисту порушеного права в судовому порядку, є Податковий кодекс України (далі ПК України).

Нормою, яка встановлює порядок оскарження рішень контролюючих органів, є стаття 56 ПК України. З її змісту вбачається, що у платника податків є право розсуду в обранні адміністративного та/або судового порядку оскарження такого рішення після його отримання. Обрання платником податків в першу чергу адміністративного порядку оскарження рішення не виключає можливості надалі звернутися до суду з відповідним позовом, що визнається досудовим порядком вирішення спору. Водночас якщо після отримання рішення контролюючого органу платник податків звертається до суду з позовом, його право на адміністративне оскарження такого рішення втрачається.

Пунктом 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Пунктом 102.1 статті 102 ПК України встановлено, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.

Суд враховує, що питання строку звернення до адміністративного суду із позовною заявою щодо оскарження податкового повідомлення-рішення не є чітко визначеним.

Так, Верховний Суд у постанові від 03.04.2020 у справі №2540/2576/18 зазначив, зокрема, що строк для звернення платника податків із позовом щодо оскарження податкового повідомлення-рішення до адміністративного суду становить 1095 днів і обчислюється з дня отримання платником податків рішення, що оскаржено.

Водночас Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 26.11.2020 у справі №500/2486/19 відступив від указаної вище правової позиції та сформулював новий правовий висновок.

Зокрема, у даній постанові Верховний Суд зазначає, що граматичне тлумачення змісту пункту 56.18 статті 56 ПК України дає підстави для висновку, що вказана норма не встановлює процесуальних строків звернення до суду.

Суд зауважив, що аналіз статті 102 ПК України свідчить про те, що після закінчення визначеного у ній строку давності питання вирішення спору, зокрема, щодо правомірності податкового повідомлення-рішення, взагалі не може бути поставлене перед контролюючим органом вищого рівня або судом.

Отже, Верховний Суд вважає, що зазначений у пункті 102.1 статті 102 ПК України строк є саме строком давності, який має матеріально-правову природу, а тому не може бути одночасно і процесуальним строком звернення до суду. Між правовою природою матеріально-правового строку давності в податкових правовідносинах та процесуального строку звернення до адміністративного суду є сутнісна різниця, а тому помилковим є ототожнення їх призначення при використанні.

Таким чином, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, як встановлено частиною першою статті 122 КАС України.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому при застосуванні висновків Верховного Суду, суди повинні враховувати саме його останню правову позицію.

Як вже зазначалось вище, позивач оскаржує рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 28.09.2018 №942/26-15-13-14-26/ про виключення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку.

У позовній заяві позивач в обгрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду вказує, що отримала оскаржуване рішення тільки 03.08.2020 року. Водночас дані твердження позивача суд вважає безпідставними з огляду на долучені відповідачем докази направлення оскаржуваного рішення. Так, з матеріалів справи встановлено, що рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 28.09.2018 №942/26-15-13-14-26/ про виключення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку було надіслано на адресу місця реєстрації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (№215) та таке було повернуто відправнику згідно довідки Ф.20 «за закінченням встановленого строку зберігання».

Відповідно до п. 42.2 ст. 42 ПКУ (у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Відповідно до абз.6 п.42.4 ст.42 ПКУ (у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Отже оскаржуване рішення вважається врученим позивачу 02.11.2018 року.

Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 580/12642/23 зауважив, що оскільки поштове відправлення повернуто Укрпоштою за зворотньою адресою у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання, то вважається, що воно фактично вручене відповідно до вимог ПК України.

Крім того, судовою палатою з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 810/3116/18 зазначено, що відповідно до п. 42.2. ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. Судом також зазначено, що постійне неотримання поштової кореспонденції, яка направляється контролюючим органом на адресу платника податків є зловживанням останнім правом платника податків бути повідомленим контролюючим органом щодо прийнятих стосовно нього рішень.

У постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 820/1864/17 Верховний Суд наголосив, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів, як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.

До аналогійних висновків дійшов Верховний Суд у складі колеги суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 08.08.2024 у справі 440/18128/21.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 4 ст. 122 КАС України визначено якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Оскільки надіслане поштове відправлення повернулись до відправника - ГУ ДФС у м. Києві 02.11.2018 з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» то саме з цієї дати у ФОП ОСОБА_1 розпочався перебіг строку позовної давності, відтак, кінцевим строком на їх оскарження до суду було 02.05.2019 року.

До суду позивач звернулася засобами поштового зв`язку 31.08.2020, що свідчить про пропуск строку звернення до адміністративного суду із заявленими позовними вимогами.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45).

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановлювати відповідні процесуальні строки, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Верховний Суд неодноразово вказував (зокрема, постанова від 22.04.2020 у справі №811/1664/18), що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною поведінкою.

Питання ж поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4)ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №120/5780/20-а.

Суд звертає увагу, що позивачем з обгрунтуванням поважності причин пропуску строку звернення до суду не надано доказів неможливості звернення до суду у визначений строк з поважних причин.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені статтею 123 КАС України.

Пунктом 3 статті 123 КАС України встановлено, що суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або підстави вказані ним у заяві, будуть визначені судом неповажними.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (пункт 4 статті 123 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 121 КАС України, суд, за заявою учасника справи поновлює попущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, дослідивши зазначені представником позивача причини пропуску позивачем строку звернення до суду, суд дійшов висновку, що такі не є поважними, а тому позовна заява підлягає залишенню без руху із одночасним встановлення позивачу строку для подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням інших причин його пропуску.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 240, 243, 251, 256, 294 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головне управління ДПС у м.Києві про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без руху.

Позивачу усунути недоліки позовної заяви у строк, що не перевищує п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Копію ухвали невідкладно направити позивачу.

Попередити позивача, що у випадку невиконання вимог цієї ухвали позовна заява залишається без розгляду.

Ухвала окремо не оскаржується. Заперечення проти такої ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя Ю.Ю.Дору