Справа № 560/1539/25
Суддя: Салюк П.І.
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/1539/25
РІШЕННЯ

іменем України

02 квітня 2025 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Салюка П.І. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, в якій просить визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 29.03.2023 №341 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 20.06.2008, а також посвідки на постійне проживання в Україні серії серії НОМЕР_1 від 31.07.2014.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 20 червня 2008 року, йому на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" було видано дозвіл на імміграцію в Україні. На підставі наданого дозволу 31.07.2014 р. ОСОБА_1 було оформлено посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 терміном дії "безстроково". 01 жовтня 2020 року ОСОБА_1 було документовано тимчасовим посвідченням громадянина України серії НОМЕР_3 терміном дії до 01 червня 2022 року, яке, відповідно до Закону України "Про громадянство України" посвідчує особу та підтверджує її належність до громадянства України. З об`єктивних підстав у позивача не було можливості виконати зобов`язання про припинення протягом двох років з моменту набуття громадянства України громадянства російської федерації та повноцінно отримати паспорт громадянина України. 21 червня 2022 року ОСОБА_1 , була виданна довідка про припинення громадянства України №6801.2.1/7368-22 від 21.06.2022 р., про те, що 20.06.2022 р. згідно з рішенням Управління державної міграційної служби України у Хмельницькій області оформлено припинення його громадянства України відповідно до частини 1 стаття 21 Закону України "Про громадянство України". 15 січня 2025 року позивач отримав копію Рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні № 341 від 29.03.2023 р. із змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 , на підставі п. 6 ч 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" скасовано дозвіл на імміграцію в Україні, виданий 20 червня 2008 року. Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 31.07.2014 терміном дії "безстроково" (орган, що видав 6801) скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321. Проте з даним рішенням позивач не згідний у зв`язку із чим звернувся до суду з адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 03 лютого 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що громадянин рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Ноябрськ Тюменської області, 06.02.2020 звернувся до Хмельницького районного відділу УДМС України в Хмельницькій області з клопотанням про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням. Позивач документований паспортним документом рф , виданий 27.07.2007 відділом уфмс рф по ОСОБА_2 в м. Ноябрськ. Під час оформлення клопотання про набуття громадянства України, ОСОБА_1 подав 06.02.2020 зобов`язання про припинення громадянства протягом 2-х років з моменту оформлення набуття громадянства України громадянства російської федерації. Згідно взятого зобов`язання припинити іноземне громадянство, позивач взяв на себе у разі неотримання ним з незалежних від нього причин документа про припинення громадянства рф зобов`язання подати декларацію про відмову від громадянства рф і повернути національний паспорт рф до уповноваженого органу цієї держави. Проте, позивач вказане зобов`язання не виконав, правом на подання декларації про відмову від громадянства рф не скористався, рішення про скасування рішення про набуття громадянства рф позивача, він не оскаржував, відповідно вказані дії набули ознаки стабільних правовідносин. У зв`язку з невиконанням поданого зобов`язання про припинення протягом двох років з моменту оформлення набуття громадянства України громадянства рф, рішенням УДМС у Хмельницькій області від 20.06.2022 рішення про оформлення набуття громадянства України позивачу скасовано. Окрім того, ДМС України на виконання п.10.3 протоколу засідання Колегії ДМС України №1/КС від 17.02.2023, затвердженого наказом ДМС України від 27.02.2023 №43, здійснено моніторинг щодо осіб, які набули громадянство України та на момент прийняття рішення про оформлення набуття громадянства України (за період 01.01.2019-01.02.2023) проживали на території України на підставі посвідок на постійне місце проживання. Так, в ході здійсненого моніторинга виявлено, що ОСОБА_1 набув громадянство України 01.06.2020 року, посвідку на постійне проживання в Україні та дозвіл на імміграцію не скасовано. Остаточні та стабільні правовідносини стосовно позивача настали 20.06.2022, на підставі ч.1 ст. 21 Закону України "Про громадянство України" скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України, вказані обставини не є спірними та не оскаржуються. Таким чином, 01.06.2020 ОСОБА_1 відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" набув громадянство України та перебував у відповідному правовому статусі до скасування рішення про набуття громадянства України. Таким чином, як слідує з матеріалів справи, позивач набув громадянство України 01.06.2020 року, тому не міг перебувати в двох правових статусах мігранта та громадянина України, що стало підставою для скасування дозволу на імміграцію та виданої на підставі вищевказаного дозволу посвідки на постійне проживання в Україні. В той же час, можливістю набути громадянство України позивач не скористався, активних дій з метою набуття громадянства України не вчинив, зобов`язання припинити іноземне громадянство не виконав, можливістю подати декларацію про відмову від іноземного громадянства не скористався, тому наразі позивач являється мігрантом. Після скасування рішення про набуття громадянства України позивач не вживав жодних дій з метою оскарження або набуття громадянства, що свідчить про те, що позивач визначився із громадянством рф. Таким чином, скасування дозволу на імміграцію та скасування посвідки на постійне проживання в Україні є обґрунтованими, відповідають вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, прийняте із врахуванням всіх важливих обставин справи. Відповідач у відзиві також вказує про пропущення позивачем строків звернення до суду.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначає, що посилання відповідача на те, що скасування дозволу на імміграцію зумовлене набуттям позивачем статусу громадянина України, в контексті правомірності спірного рішення вважаємо необґрунтованим, оскільки рішення № 341 від 29.03.2023 р. не містить посилання на норму Закону, який встановлює обов`язок скасування дозволу на імміграцію у зв`язку із набуттям особою громадянства України. Більше того, стаття 12 Закону України "Про імміграцію" таких прямих підстав також не містить. Разом з тим, станом на момент прийняття спірного рішення про скасування дозволу на міграцію від 29.03.2023 року, позивач ОСОБА_1 вже не був громадянином України, оскільки ще 21 червня 2022 року таке рішення було скасовано відповідачем.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі обставини справи, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

20 червня 2008 року, ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" було видано дозвіл на імміграцію в Україні. На підставі наданого дозволу 31.07.2014 р. ОСОБА_1 було оформлено посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 укладено шлюб із ОСОБА_3 уродженкою Хмельницької обл., Дунаєвецького р-н., с. Притулівка, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 03.09.2014 р. Від даного шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , народилась дочка - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 11.06.2016 р.

01 жовтня 2020 року ОСОБА_1 було документовано тимчасовим посвідченням громадянина України серії НОМЕР_3 терміном дії до 01 червня 2022 року, яке, відповідно до Закону України "Про громадянство України" посвідчує особу та підтверджує її належність до громадянства України.

21 червня 2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Ноябрськ Тюменської області Російської Федерації була виданна Довідка про припинення громадянства України №6801.2.1/7368-22 від 21.06.2022 р. про те, що 20.06.2022 р. згідно з рішенням Управління державної міграційної служби України у Хмельницькій області оформлено припинення його громадянства України відповідно до частини 1 стаття 21 Закону України "Про громадянство України".

ДМС України на виконання п.10.3 протоколу засідання Колегії ДМС України №1/КС від 17.02.2023, затвердженого наказом ДМС України від 27.02.2023 №43, здійснено моніторинг щодо осіб, які набули громадянство України та на момент прийняття рішення про оформлення набуття громадянства України (за період 01.01.2019-01.02.2023) проживали на території України на підставі посвідок на постійне місце проживання.

Так, в ході здійсненого моніторинга виявлено, що ОСОБА_1 набув громадянство України 01.06.2020 року, посвідку на постійне проживання в Україні та дозвіл на імміграцію не скасовано.

Зі змісту Рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні №341 від 29.03.2023, вбачається, що ОСОБА_1 , на підставі п. 6 ч 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" скасовано дозвіл на імміграцію в Україні, виданий 20 червня 2008 року. Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 31.07.2014 терміном дії "безстроково" (орган, що видав 6801) скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Позивач вважаючи вищевказане рішення протиправним та таким, що порушує його права та інтереси звернувся до суду з повозом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий зміст поняття громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України визначає Закон України від 18.01.2001 № 2235-III "Про громадянство України" (далі - Закон № 2235-III).

Згідно зі ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про імміграцію" №2491-ІІІ від 07.06.2001 (далі Закон №2491) передбачено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 12 Закону України "Про імміграцію" №2491 визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Отже, Закон України №2491 встановлює перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію, який не є вичерпним. Це означає, що дозвіл може бути скасований як з підстав, прямо передбачених у ст. 12 Закону №2491, так і у інших випадках, які повинні бути прямо передбачені іншими законами України.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про імміграцію" особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання ( ст. 13 Закону №2491-III)

Відповідно до п. 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 (далі - Порядок №1983) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пункт 22 Порядку №1983 передбачає, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України 2Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, обґрунтовуючи наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, відповідач послався на п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", тобто за наявності інших випадків, передбачених законами України.

Разом з цим, жодної норми іншого закону України, якою б конкретизувалася причину скасування дозволу на імміграцію відповідачем не зазначено.

Відтак, рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491-III, без наведення прямої норми іншого закону, яка чітко регламентує причини щодо скасування даного рішення, що надає право іноземцю та особі без громадянства на імміграцію, не може вважатися правомірним.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 25.09.2019 у справі №813/119/16, від 26.05.2020 у справі № 815/6555/16, від 16.01.2019 у справі №808/9121/15, від 07.05.2020 у справі № 420/6652/18, від 25.11.2020 у справі №810/916/16.

Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи відповідача на те, що після 01 жовтня 2020 року у відповідача були наявні підстави для скасування виданого дозволу на імміграцію, оскільки після набуття позивачем громадянства на нього не поширювалась дія Закону України "Про імміграцію", не спростовують вищевказаного висновку суду, так як громадянином України позивач був лише у період з 01.10.2020 по 20.06.2022, а тому саме у цей період відповідач міг порушувати питання скасування дозволу на імміграцію за наявності підстав, встановлених ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" або прямо передбачених іншими законами.

При цьому, суд зазначає, що відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Суд зазначає, що порушене право позивача на законне проживання в Україні охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У той же час, зі змісту спірного рішення не вбачаються будь - які мотиви, пов`язані з необхідністю його прийняття в інтересах національної та громадської безпеки, економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі "Курочкін проти України" (Kurochkin v. Ukraine) від 20 травня 2010 року (заява № 42276/08) зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення такої цілі чи цілей (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі "Йогансен проти Норвегії" (Johansen v. Norway), Reports 1996-III, с. 1001- 1002, п. 52). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (див., наприклад, згадане вище рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", п. 60, та рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом.

Натомість, матеріали справи свідчать, що спірне рішення від 29.03.2023 №341 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 було прийнято за відсутності визначеної Законом України "Про імміграцію" підстави для його прийняття, що свідчить про необґрунтоване втручання держави у право позивача, гарантоване йому статтею 8 Конвенції.

Аналогічної правової позиції дотримується Сьомий апеляційний адміністративний суду у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 560/7721/23.

Відтак суд вважає, що рішення відповідача від 29.03.2023 № 341 є протиправним та підлягає скасуванню, включаючи положення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

Щодо твердження відповідача про пропущенням позивачем строків звернення до суду, суд зазначає та враховує наступне.

Згідно статті 122 КАСУ, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 статті 122 КАСУ визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд враховує, що Рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні №341 було прийняте 29.03.2023 року. Відповідачем було направлено позивачу лист-повідомлення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання на адресу - с. Залісся Чемеровецького району Хмельницької області. У відзиві відповідач зазначає "місце проживання позивач не змінював, про такі зміни Управління не повідомляв".

Водночас, суд враховує, що підставою для набуття позивачем громадянства України з 01.06.2020 року була його заява від 06.02.2020 року про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, у якій було зазначено нову адресу: АДРЕСА_1 .

Цей факт також підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № К-03-1993 від 16.01.2025, згідно з якою ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із дружиною ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_5 .

Відтак, суд дійшов висновку, що відповідач належним чином не повідомив позивача про своє рішення, надіславши останнє за неправильною адресою.

Інші доводи та заперечення сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

За нормами частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Наведене свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов - задоволити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 29.03.2023 №341 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , виданого 20.06.2008, а також посвідки на постійне проживання в Україні серії серії НОМЕР_1 від 31.07.2014.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_6 )
Відповідач:Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області (вул. Грушевського, 87, м. Хмельницький, Хмельницька обл., Хмельницький р-н, 29001 , код ЄДРПОУ - 37864148)

Головуючий суддя П.І. Салюк