Справа № 380/13227/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/13227/24 пров. № А/857/2578/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року (головуючий суддя Клименко О.М., м.Львів) у справі №380/13227/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

20.06.2024 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 16 травня 2024 року № ЗХ/ЛВ/14066/13/15/РРО/-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю у розмірі 80000,00 грн.

Позов обгрунтовує тим, що постанова ЗМУ ДС з питань праці від 16 травня 2024 року № ЗХ/ЛВ/14066/13/15/РРО/-ФС про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу за порушення законодавства про працю у розмірі 80000,00 грн є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки з 14 вересня 2021 року підставою для накладення штрафу відповідно до абзаців 2 та 7 пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (Порядок № 509) (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295), може бути акт документальної виїзної перевірки ДПС, її територіального органу, в процесі якої виявлені порушення законодавства про працю, а не акт фактичної перевірки. У спірних правовідносинах Головним управлінням ДПС у Львівській області проведена фактична, а не документальна виїзна перевірка та за результатами цієї перевірки складено акт фактичної, а не документальної виїзної перевірки, тобто, обставини допущення позивачкою порушення вимог статей 21 та 24 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) не можуть підтверджуватись актом фактичної перевірки, який одержаний контролюючим органом з порушенням порядку, встановленого законом. Також, позивачка відзначає, що статтею 16 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану законодавець з метою забезпечення умов для належного функціонування підприємств, оперативного залучення працівників, усунення кадрового дефіциту та браку робочої сили скасував штрафи (відповідальність), передбачені статтею 265 КЗпП України, за умови усунення порушень, виявлених під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю). Позивачка до проведення фактичної перевірки видала наказ від 31 березня 2024 року № 31/03 «Про прийняття на роботу ОСОБА_2 » та за день до проведення фактичної перевірки уклала з нею трудовий договір та вже 19 квітня 2024 року через свій електронний кабінет подала повідомлення про прийняття працівника на роботу. Тобто, станом на дату розгляду ЗМУ ДС з питань праці питання щодо накладення на позивачку штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (16 травня 2024 року) виявлене під час перевірки порушення було повністю усунуто. Отже, на переконання позивачки, підстави для застосування до ФОП ОСОБА_1 штрафу були відсутні з огляду на норми статті 16 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 16 травня 2024 року № ЗХ/ЛВ/14066/13/15/РРО/-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач (Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області) подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що абзац сьомий пункту 2 Порядку № 509 передбачає можливість розгляду справи та накладення на суб`єкта господарювання штрафу на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, в процесі якої виявлено порушення законодавства про працю. Водночас, Податковим кодексом України передбачено право контролюючого органу (органів ДПС) проводити фактичну перевірку дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). Так, у пункті 80.6 статті 80 Податкового кодексу України передбачено, що під час проведення фактичної перевірки в частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), в тому числі тим, яким установлено випробування, перевіряється наявність належного оформлення трудових відносин, з`ясовуються питання щодо ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату праці працівника. Для з`ясування факту належного оформлення трудових відносин з працівником, який здійснює трудову діяльність, можуть використовуватися документи, що посвідчують особу, або інші документи, які дають змогу її ідентифікувати (посадове посвідчення, посвідчення водія, санітарна книжка тощо). Зважаючи на викладене, акт перевірки ДПС, її територіального органу є самостійною підставою для накладення штрафу за порушення законодавства про працю. Апелянт зазначає, що заходи щодо притягнення до відповідальності за вчинення порушення, передбаченого абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України, застосовуються незалежно від факту усунення порушень, які виявлені під час проведення перевірки податковим органом. Повідомлення про прийняття працівника на роботу, на яке посилається позивачка, сформоване 19 квітня 2024 року, проте дату початку роботи в зазначеному повідомленні вказано 01 квітня 2024 року. Крім того, в додатках до позову відсутні докази скерування такого повідомлення до Головного управління ДПС у Львівській області, а саме квитанція № 2, яка долучається до повідомлення про прийняття працівника на роботу. Отже, повідомлення про прийняття працівника на роботу сформовано вже після проведення фактичної перевірки, що свідчить про те, що на момент проведення фактичної перевірки 02 квітня 2024 року ФОП ОСОБА_1 належним чином не оформила трудові відносини з ОСОБА_2 . Таким чином, позивачка допустила працівника до роботи без належного оформлення трудових відносин та не заперечує того, що нею були допущені порушення частини четвертої статті 24 КЗпП України. Апелянт вважає, що приймаючи оскаржувану постанову, він діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

30.01.2025 позивачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. Доводи відзиву аналогічні доводам адміністративного позову. Крім того, зазначає, що позивач до проведення фактичної перевірки видала наказ № 31/03 від 31.03.2024 року про прийняття ОСОБА_2 на роботу на посаду продавець продовольчих товарів та за день до проведення фактичної перевірки, уклала з останньою трудовий договір та вже 19.04.2024 року через свій електронний кабінет подала повідомлення про прийняття працівника на роботу. Тобто, станом на дату розгляду відповідачем питання щодо накладення на позивача штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (16 травня 2024 року), виявлене під час перевірки, порушення було повністю усунуто. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 13 серпня 2009 року.

01 квітня 2024 року Головне управління ДПС у Львівській області видало наказ № 1685-ПП «Про проведення фактичної перевірки», пунктами 1, 2 якого наказано:

1. Провести фактичну перевірку магазину ФОП ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 щодо дотримання порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі свідоцтв про державну реєстрацію, виробництва та обігу підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору.

2. Перевірку провести за період діяльності відповідно до статті 102 Податкового кодексу України, з 02 квітня 2024 року.

З 16 год. 06 хв. 02 квітня 2024 року до 17 год. 30 хв. 02 квітня 2024 року посадові особи Головного управління ДПС у Львівській області провели фактичну перевірку суб`єкта господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , а саме господарської одиниці магазину, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

За результатами проведеної перевірки Головне управління ДПС у Львівській області склало акт фактичної перевірки від 02 квітня 2024 року № 13/15/РРО/ НОМЕР_1 , яким встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 , зокрема статті 24 КЗпП України (зі змінами та доповненнями), а саме в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 реалізацію алкогольних напоїв (пиво) здійснювала продавець ОСОБА_2 ; повідомлення про прийняття на роботу ФОП ОСОБА_1 на працівника ОСОБА_2 станом на 02 квітня 2024 року не подавала до Головного управління ДПС у Львівській області.

16 травня 2024 року заступник начальника Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Вакула Андрій Ярославович, розглянувши справу про накладення штрафу, та на підставі акта перевірки Головного управління ДПС у Львівській області від 02 квітня 2024 року № 13/15/РРО/ НОМЕР_1 щодо порушень ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю, встановив, що за результатами перевірки ГУ ДПС у Львівській області у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за фактичним місцем провадження господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_1 за виконанням трудових функцій продавця зафіксовано ОСОБА_2 , яка здійснювала реалізацію алкогольних напоїв. Документів, які свідчили б про оформлення трудових відносин між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не було надано під час здійснення перевірки органом ДПС. Отже, ФОП ОСОБА_1 допустила працівника ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, чим порушила вимоги частини четвертої статті 24 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413.

За результатами розгляду справи про порушення складено постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 16 травня 2024 року № ЗХ/ЛВ/14066/13/15/РРО/-ФС, якою вирішено накласти на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 80000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаною постановою та вважаючи її протиправною, позивачка звернулася в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 затверджено Положення про Державну службу України з питань праці.

Відповідно до пункту 1 Положення № 96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економіки, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до підпунктів 6, 9 пункту 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює: державний контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; державний контроль за додержанням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи.

Відповідно до пункту 7 Положення № 96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів зазначає, що Держпраці та утворені в установленому порядку її територіальні органи наділені контролюючими функціями за дотриманням роботодавцями законодавства про працю.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частин першої, другої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 24 КЗпП України тудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу; 6-2) при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи. При укладенні трудового договору громадянин, який вперше приймається на роботу, має право подати вимогу про оформлення трудової книжки. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VI «Про зайнятість населення» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Абзацом першим постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою (крім повідомлення про прийняття на роботу члена виконавчого органу господарського товариства, керівника підприємства, установи, організації) та/або резидентом Дія Сіті до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором та/або до початку виконання робіт (надання послуг) гіг-спеціалістом резидента Дія Сіті засобами електронного зв`язку з використанням електронного підпису відповідальних осіб, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу.

Відповідно до частини першої статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України встановлено відповідальність юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Відповідно до частини четвертої статті 265 КЗпП України штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналізуючи наведені норм КЗпП України, апеляційний суд зазначає, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Водночас, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Вчинення фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) є порушенням законодавства про працю та має наслідком застосування до такої особи відповідальності у вигляді штрафу відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.

Колегія суддів зазначає, що в акті фактичної перевірки від 02 квітня 2024 року № 13/15/РРО/ НОМЕР_1 , контролюючий зафіксував порушення ФОП ОСОБА_1 , зокрема статті 24 КЗпП України (зі змінами та доповненнями), що полягає у такому: в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 . Франка реалізацію алкогольних напоїв (пиво) здійснювала продавець ОСОБА_2 ; повідомлення про прийняття на роботу ФОП ОСОБА_1 на працівника ОСОБА_2 станом на 02 квітня 2024 року не подавала до Головного управління ДПС у Львівській області.

За змістом норм пункту 80.10 статті 80, пункту 86.1 статті 86 Податкового кодексу України, якими регламентовано порядок оформлення результатів фактичної перевірки, результати такої перевірки у разі встановлення під час її проведення порушень оформлюються у формі акта, який складається та підписується посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності), є документом, що підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.

Відповідальність за порушення законодавства про працю, у тому числі для фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), передбачена нормами абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.

Колегія суддів зауважує, що повноваження на проведення перевірки стосовно дотримання фізичними особами-підприємцями вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення і фіксацію відповідних порушень (зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)) належать податковому органу відповідно до закону. Разом з тим, повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення у спосіб накладення штрафу за законом (частина четверта статті 265 КЗпП України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, є Державна служба України з питань праці (Держпраці). Відповідні приписи про це наведені у пункті 1 Положення № 96, яке процитовано судом вище. Пунктом 8 цього ж Положення передбачено, що Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці, відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством.

У спірних правовідносинах розмір штрафу та суб`єкт, уповноважений його накладати, прямо визначені у нормах статті 265 КЗпП України.

Крім того, з урахуванням наведених обставин, спірним у цій справі, серед іншого, є питання можливості застосування до розглядуваних правовідносин приписів статті 16 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Так, у примітці до статті 265 КЗпП України визначено, що у період дії воєнного стану у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк приписів про усунення порушень, виявлених під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю), штрафи, передбачені статтею 265, не застосовуються згідно із Законом № 2136-ІХ від 15 березня 2022 року з урахуванням змін, внесених Законом № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року.

Водночас, таке застереження обумовлене прийняттям Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (набрав чинності 24 березня 2022 року), яким у статті 16 визначено особливості державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю у період дії воєнного стану.

Цією нормою, зокрема, передбачено, що у період дії воєнного стану центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи можуть здійснювати за заявою працівника або профспілки позапланові заходи державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання та фізичними особами, які використовують найману працю, в частині додержання вимог цього Закону, а також з питань виявлення неоформлених трудових відносин та законності припинення трудових договорів.

Позапланові заходи державного нагляду (контролю) здійснюються у порядку, встановленому Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Позапланові заходи державного нагляду (контролю) у період дії воєнного стану здійснюються: за наявності підстав, визначених абзацами п`ятим, восьмим, дев`ятим, десятим частини першої статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності»; за зверненням Київської міської військової адміністрації або обласної військової адміністрації; у зв`язку з невиконанням суб`єктом господарювання приписів про усунення порушень вимог законодавства, виданих після 1 травня 2022 року. У період дії воєнного стану у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк приписів про усунення порушень, виявлених під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю), штрафи, передбачені статтею 265 Кодексу законів про працю України, не застосовуються.

Отже, застереження щодо незастосування у період дії воєнного стану штрафних санкцій, передбачених статтею 265 КЗпП України, поширюється на випадки виконання в повному обсязі та у встановлений строк приписів про усунення порушень, виявлених саме під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю). Водночас, колегія суддів враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 13 березня 2022 року № 303 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану» вирішено припинити проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні». Тож у зв`язку з введенням в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану Урядом України вирішено припинити проведення як планових, так і позапланових заходів державного нагляду (контролю). Однак, оскаржувана постанова винесена керівником Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці за результатами розгляду матеріалів фактичної перевірки, що була проведена органом Державної податкової служби, та які надіслані до відповідача для їх розгляду.

Разом з тим, апеляційний суд вказує, що абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України, на підставі якої на позивача накладено штраф, передбачено притягнення до відповідальності за відсутність документального оформлення трудових відносин з працівником, а не за неповідомлення вказаного вище органу про його працевлаштування.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі заяви ОСОБА_2 від 31 березня 2024 року про прийняття на роботу ФОП ОСОБА_2 31 березня 2024 року видала наказ № 31/03 «Про прийняття на роботу ОСОБА_2 », яким вирішила прийняти ОСОБА_2 на посаду продавця продовольчих товарів з 01 квітня 2024 року з посадовим окладом 4200,00 грн на місяць.

01 квітня 2024 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою-підприємцем, що використовує найману працю.

19 квітня 2024 року о 17:57 год. ФОП ОСОБА_1 через свій електронний кабінет подала Головному управлінню ДПС у Львівській області повідомлення про прийняття працівника на роботу, що підтверджується квитанцією № 2.

В акті фактичної перевірки від 02 квітня 2024 року № 13/15/РРО/ НОМЕР_1 контролюючий зафіксував порушення ФОП ОСОБА_1 , зокрема статті 24 КЗпП України (зі змінами та доповненнями), що полягає у такому: в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 . Франка реалізацію алкогольних напоїв (пиво) здійснювала продавець ОСОБА_2 ; повідомлення про прийняття на роботу ФОП ОСОБА_1 на працівника ОСОБА_2 станом на 02 квітня 2024 року не подавала до Головного управління ДПС у Львівській області.

Водночас, в оскаржуваній постанові про накладення штрафу, яка прийнята на підставі вказаного акта фактичної перевірки, начальник Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці встановив, що ФОП ОСОБА_1 допустила працівника ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, чим порушила вимоги частини четвертої статті 24 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413.

Колегія суддів зазначає, що за приписами частини четвертої статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без: 1) укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця; 2) повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, суть вчиненого позивачкою порушення законодавства про працю згідно з актом фактичної перевірки від 02 квітня 2024 року № 13/15/РРО/ НОМЕР_1 полягає саме у неповідомленні нею станом на 02 квітня 2024 року Головного управління ДПС України у Львівській області про прийняття на роботу працівниці ОСОБА_2 , а не допущення її до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, позаяк, як встановив суд вище, станом на дату проведення перевірки відповідний договір був укладений, а наказ виданий, чого апелянт не заперечує.

Отже, оскаржувана постанова про накладення штрафу фактично суперечить обставинам, які встановлені в акті фактичної перевірки посадовими особами територіального органу ДПС у частині обсягу вчиненого позивачкою порушення законодавства про працю. Своєю чергою, абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України встановлено відповідальність фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, зокрема, в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту). Тобто, абзац другий частини другої статті 265 КЗпП України не передбачає накладення штрафів за несвоєчасне повідомлення органів ДПС про прийняття працівника на роботу.

Зазначені висновки узгоджуються із усталеною позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 23 квітня 2020 року у справі № 440/45/19, від 24 вересня 2020 року у справі № 200/929/19-а та від 02 серпня 2023 року у справі № 380/1146/20.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про визнання протиправною та скасування постанови Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 16 травня 2024 року № ЗХ/ЛВ/14066/13/15/РРО/-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року у справі № 380/13227/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний