Справа № 380/9422/21
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2025-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/9422/21 пров. № А/857/5891/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Коваля Р.Й., Кухтея Р.В.,

за участю секретаря судового засідання Ханащак С.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Релігійної організації «Релігійна громада Львівсько-Сокальської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) Парафії Перенесення Мощей Святителя Миколая у місті Белзі Сокальського району Львівської області» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року (головуючої судді Братичак У.В., ухвалене у відкритому судовому засіданні о 10 год. 16 хв. в м. Львів повний текст рішення складено 04.07.2022) у справі № 380/9422/21 за позовом Керівника Червоноградської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Департаменту архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації до Релігійної організації «Релігійна громада Львівсько-Сокальської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) Парафії Перенесення Мощей Святителя Миколая у місті Белзі Сокальського району Львівської області» про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Керівник Червоноградської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Департаменту архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив зобов`язати Релігійну організацію «Релігійна громада Львівсько-Сокальської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) Парафії Перенесення Мощей Святителя Миколая у місті Белзі Сокальського району Львівської області» протягом одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили укласти з Департаментом охоронний договір на об`єкт культурної спадщини місцевого значення - пам`ятку архітектури Храм Св. Миколая (Костел Пресвятої Діви Марії) 1911-1926 років (далі Храм), розташований за адресою вул. Грушевського, 6Б у м. Белз, охоронний номер 2954/1-ЛВ, на умовах і в порядку, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2001 року №1768.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року позов задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням Релігійна організація «Релігійна громада Львівсько-Сокальської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) Парафії Перенесення Мощей Святителя Миколая у місті Белзі Сокальського району Львівської області» оскаржила його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову прокурора чи закрити провадження у справі. Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що прокурор не мав права звертатися до суду із цим позовом в інтересах держави особі Департаменту і є неналежним позивачем. Окрім того, відповідачу не направлявся на підписання ні охоронний договір та додатки до нього ні Департаментом, ні Львівською обласною державною адміністрацією. У 2014 році роботи по ремонту покрівлі храму були невідкладними і у ході їх проведення вежа над західною частиною, яка була завершена гострим чотирибічним шпилем із металевим хрестом, була замінена на купол, як у православній церкві. Для того, щоб укласти охоронний договір відповідачу буде потрібно розбирати купол та повторно встановлювати гострий чотирибічний шпиль із металевим хрестом, що потягне за собою значні витрати, яких Релігійна громада не має. Водночас це може призвести до необхідності зміни конфесії, оскільки Храм передавався православній релігійній громаді для вчинення православного обряду і у момент передачі у власність не було встановлено жодних обмежень щодо використання цієї будівлі. У іншому випадку така будівля Релігійній громаді не була потрібна і за ці роки прийшла б у непридатний стан. Неврахування зазначених обставин судом першої інстанції, на думку скаржника, унеможливлює виконання судового рішення та свідчить про втручання у право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном.

У відзиві на апеляційну скаргу Керівник Червоноградської окружної прокуратури Львівської області заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

21.02.2025 до Восьмого апеляційного адміністративного суду надійшло пояснення від настоятеля Релігійної організації «Релігійна громада Львівсько-Сокальської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) Парафії Перенесення Мощей Святителя Миколая у місті Белзі Сокальського району Львівської області» Ковальчук М. в якому вказує, що свою апеляційну скаргу підтримує і просить задовольнити, також просить врахувати викладене ним в касаційній скарзі, також просить провести перерозподіл судових витрат шляхом стягнення в сумі 3500 грн.

Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації направив до апеляційного суду заяву про розгляд справи без їх участі у зв`язку з неможливістю забезпечити явку представника.

14.03.2025 до Восьмого апеляційного адміністративного суду надійшло пояснення від Релігійної організації «Релігійна громада Львівсько-Сокальської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) Парафії Перенесення Мощей Святителя Миколая у місті Белзі Сокальського району Львівської області» в якому вказують, що свою апеляційну скаргу підтримують і просять задовольнити, також вказують про судові витрати на правничу допомогу в сумі 20000 грн.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи в режимі відеоконференції представники відповідача Ковальчук М.І. та Бордюк М.Й. апеляційну скаргу підтримали з підстав зазначених у скарзі, просили скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову прокурора чи закрити провадження у справі.

Представник позивача прокурор Шимін Н.М. проти апеляційної скарги заперечила, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 (Костел Пресвятої Діви Марії) 1911-1926 років на вул. Грушевського у м.Белзі - внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, як пам`ятку архітектури місцевого значення (охоронний номер № 2954/1-ЛВ (наказ Мінкультури від 21.10.2011 № 912/0/16-11).

Розпорядженням голови Львівської обласної ради народних депутатів від 28 березня 1995 року та актом від 13 квітня 1995 року № 202 будівлю Храму було передано у безоплатну власність Релігійній громаді УПЦ Св. Миколая м. Белза.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 30 липня 2010 року були внесені відомості про право колективної власності Релігійної громади Української Православної Церкви - Київського Патріархату () на церкву за адресою: Львівська область, Сокальський район, м. Белз, вул. Грушевського, 6Б.

21 липня 2019 року відбулася зміна назви Релігійної організації «Релігійна громада Української православної церкви Київського патріархату парафії Перенесення Мощей святителя Миколая у м. Белз Сокальського району Львівської області» на Релігійну організацію «Релігійна громада Львівсько-Сокальської єпархії Української православної церкви парафії Перенесення Мощей Святителя Миколая у м. Белз Сокальського району Львівської області».

Розпорядженням голови Львівської обласної державної адміністрації № 745/0/5-20 від 04 вересня 2020 року затверджено Положення про Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації, згідно з яким, до повноважень Департаменту належить, серед іншого, призначення відповідних охоронних заходів щодо пам`яток місцевого значення та їхніх територій у разі виникнення загрози їх руйнування або пошкодження внаслідок дії природних факторів або проведення будь-яких робіт; надає дозволи на проведення робіт на пам`ятках місцевого значення (крім пам`яток археології), їхніх територіях та в зонах охорони, на щойно виявлених об`єктах культурної спадщини; видає розпорядження та приписи щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на пам`ятках, їхніх територіях і в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм і проектів, передбачених чинним законодавством у сфері охорони культурної спадщини дозволів, або з відхиленням від них; укладає охоронні договори на пам`ятки культурної спадщини.

Згідно з приписами пункту 1.4 вказаного Положення Департамент є правонаступником управління архітектури, містобудування та інфраструктурних проєктів обласної державної адміністрації та відділу охорони культурної спадщини та культурних цінностей обласної державної адміністрації.

З метою збереження зазначеної пам`ятки архітектури Львівської обласної державної адміністрації та дирекцією Державного історико-культурного заповідника у м. Белзі, на території якого знаходиться Храм, впродовж 2010-2020 років проводилися обстеження та було надано письмові рекомендації Релігійній громаді з метою запобігання руйнування та знищення пам`ятки (листом Львівської обласної державної адміністрації від 29 березня 2021 року № 5/14-3208/0/2-21/7-16).

У 2014 році Релігійна громада розпочала роботи по заміні даху Храму без погодження з органом охорони культурної спадщини.

06 вересня 2014 року за участі представників Львівської обласної державної адміністрації, Сокальської районної державної адміністрації Львівської області, Сокальського районного відділу ГУ МВС України у Львівській області, Белзької міської ради, Державного історико-архітектурного заповідника у м. Белзі відбулося виїзне засідання з метою зупинення самовільних робіт на вказаній пам`ятці архітектури, під час якого виявлено проведення робіт із заміни шатрового завершення вежі (встановлення куполу) на Храмі, про що було складено протокол, однак Релігійна громада не зупинила розпочаті самовільні роботи, незважаючи на офіційні попередження.

Окрім того, згідно із інформацією, зазначеною в листі Департаменту № 16-1654/0/2-21 від 12 квітня 2021 року, листах Відділу охорони культурної спадщини та культурних цінностей Львівської обласної державної адміністрації від 02 липня 2014 року № 4/493 та від 28 листопада 2014 року № 4/937 Львівсько-Сокальська Єпархія УПЦ КП та настоятель Храму були попереджені про відповідальність за ухилення від підписання охоронного договору.

Червоноградською окружною прокуратурою у порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» на адресу Департаменту було направлено запити від 17 березня 2021 року № 14.58/03-23-19 вих-21, від 06 квітня 2021 року № 15.58/03-23-303 вих-21, від 16 квітня 2021 року № 14.58/03-23-486 вих-21 щодо відсутності охоронного договору на пам`ятку архітектури місцевого значення Храм Св. Миколая (Костел Пресвятої Діви Марії) 1911 - 1926 років на вул. Грушевського, 6Б у м. Белзі та надання інформації про вжиті заходи щодо укладення охоронного договору, у тому числі у судовому порядку.

Беручи до уваги інформацію, зазначену у відповідях Департаменту від 29 березня 2021 року, 12 квітня 2021 року, 11 травня 2021 року, судом встановлено, що належні заходи, які б забезпечили виконання вимог законодавства щодо збереження Храму шляхом укладення охоронного договору, зокрема у судовому порядку, не вживалися.

Відділом охорони культурної спадщини та культурних цінностей Львівської обласної державної адміністрації було складено приписи № 4/150 від 23 січня 2015 року, № 4/151 від 23 січня 2015 року настоятелю Храму щодо усунення порушень Закону України Про охорону культурної спадщини, а листами № 4/210 від 27 березня 2014 року, № 4/493 від 02 липня 2014 року, № 16-1958/0/2-19 від 13 вересня 2019 року відповідача повідомлено про обов`язок укладення охоронного договору на вказану пам`ятку архітектури.

Згідно із інформацією, зазначеною в листі Белзької міської ради № 251/02-09 від 25 лютого 2021 року охоронний договір, укладення якого є предметом судового розгляду, укладений не був і ця обставина визнається сторонами.

Червоноградська окружна прокуратура листом від 18 травня 2021 року за № 14.58/03-23-985вих-21 повідомила Департамент про пред`явлення позову в інтересах держави до Релігійної громади про зобов`язання укласти охоронний договір на пам`ятку архітектури місцевого значення Храм.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2022 року, позов задоволено.

Постановою Верховного Суду від 22.01.2025, касаційну скаргу Релігійної організації «Релігійна громада Львівсько-Сокальської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) Перенесення Мощей Святителя Миколая у м. Белз Сокальського району Львівської області» задоволено частково. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2022 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду. У постанові Верховний Суд зазначив, що в матеріалах справи наявні докази направлення тексту повістки на електронну пошту представника відповідача (за відсутності відповідної письмової заяви про надсилання тексту повістки електронною поштою), проте відсутні належні докази отримання повістки - повідомлення, колегія суддів приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, допустив порушення норм процесуального права, яке в силу імперативного припису статті 353 КАС є обов`язковою підставою для скасування судового рішення із направленням справи до цього ж суду на новий розгляд.

Восьмий апеляційний адміністративний суд 11.02.2025 прийняв справу до провадження та призначив до розгляду у судове засідання з викликом сторін на 26.02.2025, однак згідно протоколу судового засідання від 26.02.2025 розгляд справи було відкладено, з підстав задоволення клопотання представника відповідача на 19.03.2025.

До Восьмого апеляційного адміністративного суду надійшла заява Релігійної організації "Релігійна громада Львівсько-Сокальської єпархії Української православної церкви (Правосланої церкви України) Перенесення Мощей святителя Миколая у м. Белз Сокальського району Львівської області" з проханням надати можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, обов`язок забезпечити проведення відеоконференції покласти на Червоноградський міський суд Львівської області, яке ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2025 задоволено.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги з урахуванням висновків Верховного Суду, колегія суддів переглядаючи судове рішення виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначеним законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 роз`яснив, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Згідно з частинами 1, 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон №1697-VII) представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За змістом частини 4 статті 23 Закону №1697-VII наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Пунктом 1 частини 6 статті 23 Закону №1697-VII передбачено, що під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

За приписами частин 3-5 статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

«Інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 826/2793/18 та від 06 лютого 2019 року в справі № 810/3046/17 сформульовано визнання «інтересу держави» («публічного інтересу») як важливої для значної кількості фізичних і юридичних осіб потреби, які відповідно до законодавчо встановленої компетенції забезпечуються суб`єктами публічної адміністрації. Тобто публічний інтерес є не чим іншим, як певною сукупністю приватних інтересів.

Відтак, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі № 806/1000/17, від 19 вересня 2019 року в справі № 815/724/15, від 28 січня 2021 року в справі № 380/3398/20, від 05 жовтня 2021 року в справі № 380/2266/21, від 02 грудня 2021 року в справі № 320/10736/20 та від 23 грудня 2021 року в справі № 0440/6596/18.

Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не повною мірою відповідає принципу змагальності, який закріплений у статті 129 Конституції України.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року в справі № 806/602/18, від 13 березня 2019 року в справі № 815/1139/18, від 15 жовтня 2019 року в справі № 810/3894/17, від 17 жовтня 2019 року в справі № 569/4123/16-а, від 05 листопада 2019 року в справі № 804/4585/18, від 03 грудня 2019 року в справі № 810/3164/18 та від 01 червня 2022 року в справі № 260/1815/21.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 37- 39, 45 постанови від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 сформулювала загальні умови для звернення прокурора замість органу державної влади (орган місцевого самоврядування), який не здійснює свої відповідні повноваження для захисту інтересів держави:

- прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу;

- бездіяльність означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк;

- звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення;

- невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо;

- прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

На переконання апеляційного суду, використання об`єктів культурної спадщини у встановленому порядку та їх належне збереження для нинішнього і майбутніх поколінь становлять суспільний та державний інтерес, який охороняється законом.

Колегія суддів аналізуючи відповідні доводи апелянта, що прокурор не мав права звертатися до суду із цим позовом в інтересах держави в особі Департаменту і є неналежним позивачем дійшла висновку, що такі обґрунтування спростовують матеріалами справи та діями уповноваженого органу, адже як встановлено судом уповноваженим державним органом передбачений законом захист пам`ятки архітектури місцевого значення Храму належним чином не здійснювався, оскільки не було забезпечено укладення охоронного договору у встановлений строк, а прокурором було дотримано вимоги частини 4 статті 23 Закону №1697-VII, яка зобов`язує його попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Водночас суд апеляційної інстанції вважає, що виходячи із приписів частини 1 статті 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини», Положення про департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови ЛОДА №745/0/5-20 від 04 вересня 2020 року, Департамент наділений повноваженнями по укладенню охоронного договору із Релігійною організацією на пам`ятку архітектури місцевого значення ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) 1911-1926 років на вул. Грушевського, 6Б в м. Белз.

Аналізуючи доводи апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, що Департаментом не було направлено Релігійній громаді охоронний договір для підписання з відповідними додатками, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Закон України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 за №1805-III (далі- Закон № 1805-III) регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь. Об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 806/1536/18 аналізував правову природу охоронного договору, дійшов висновку, що такий договір є актом за участю суб`єкта владних повноважень та співвласника пам`ятки культурної спадщини, має форму договору, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері (реалізація державного управління охороною культурної спадщини) і укладається на підставі статті 23 Закону № 1805-III.

Укладання охоронних договорів спрямоване на реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини. Такими договорами не вирішується питання власності на об`єкт культурної спадщини, а встановлюється режим використання пам`яток та відповідальність за порушення такого режиму.

У спорах, що виникають з приводу укладення охоронного договору, належним позивачем є орган охорони культурної спадщини, яким є відповідне управління (або відділ) містобудування та архітектури виконкому міської ради або облдержадміністрації (її департамент), а відповідачем - власник пам`ятки культурної спадщини. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2024 року у справі № 620/17968/21.

Якщо власник пам`ятки ухиляється від укладення такого договору, орган охорони культурної спадщини має право звернутися до суду з позовом про примусове укладення охоронного договору.

Якщо відповідний орган не реалізує таке повноваження, тобто, не здійснює захист законних інтересів держави, право звернутися до суду з позовом про зобов`язання власника пам`ятки культурної спадщини укласти такий договір отримує прокурор відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII.

Звернення прокурора до суду з позовом до власника пам`ятки, який ухиляється від укладення охоронного договору, про зобов`язання укласти такий договір спрямовано на забезпечення охорони культурної спадщини України, тобто, відповідає інтересам держави, які прокурор має захищати у разі нездійснення або неналежним чином здійснення відповідним управлінням (або відділом) містобудування та архітектури виконкому міської ради або облдержадміністрації (її департамент) своїх повноважень.

За правилами статті 23 Закону № 1805-III усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.

При передачі пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини у володіння, користування чи управління іншій особі істотною умовою договору про таку передачу є забезпечення особою, якій передається пам`ятка, щойно виявлений об`єкт культурної спадщини чи її (його) частина, збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини відповідно до вимог цього Закону та умов охоронного договору, укладеного власником або уповноваженим ним органом (особою) з відповідним органом охорони культурної спадщини.

Порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із цього Закону.

Відповідно до приписів частини 1 статті 24 Закону № 1805-III власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору.

Порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2001 року №1768.

Пунктом 1 Порядку встановлено, що охоронний договір встановлює режим використання пам`ятки культурної спадщини чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована.

Згідно із пунктом 2 вказаного Порядку власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.

Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановою Верховного Суду від 24.01.2025 у справі №560/5184/24, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 73 КАС України вказує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із положеннями статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими та підтверджені належними і допустимими доказами, а враховуючи також, що у позовній заяві прокурор обґрунтував, в чому полягає порушення інтересів держави та необхідність їх судового захисту, тому поданий в інтересах держави в особі Департаменту архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації позов належить задовольнити, оскільки обов`язок Релігійної громади укласти охоронний договір на передану їй пам`ятку архітектури місцевого значення ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) 1911-1926 років на АДРЕСА_1 не пізніше, ніж через один місяць з моменту отримання цієї пам`ятки прямо законодавчо встановлений, суд апеляційної інстанції під час нового розгляду справи не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, а доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Релігійної організації «Релігійна громада Львівсько-Сокальської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) ОСОБА_3 у місті Белзі Сокальського району Львівської області» залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року у справі № 380/9422/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Р.Й. Коваль

Р.В. Кухтей

Повний текст постанови складено 31.03.2025