Справа № 140/14947/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/14947/24 пров. № А/857/3425/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Довгої О.І.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Стецик Н.В.) про забезпечення позову, ухвалену в письмовому провадженні 01 січня 2025 року в м. Луцьк, у справі № 140/14947/24 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

24.12.2024 Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області, просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 04.11.2024 № 1915/03-20-24-05- про виключення з реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_1 ; зобов`язати Головне управління ДПС Волинській області поновити його реєстрацію з 10.10.2024.

30.12.2024 представником позивача подана до суду першої інстанції заява про забезпечення позову, в якій такий просив вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення ГУ ДПС у Волинській області від 04.11.2024р №1915/03-20- 24-05- про виключення ФОП ОСОБА_1 з реєстру платника єдиного податку до набрання законної сили рішенням суду по цій справі; заборонити ГУ ДПС у Волинській області вчиняти дії щодо реєстрації ФОП ОСОБА_1 платником ПДВ.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 01 січня 2025 року заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову задоволено частково: зупинено дію рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 04.11.2024 №1915/03-20-24-05- про анулювання фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 реєстрації платника єдиного податку з фізичних осіб; у решті вимог заяви - відмовлено.

Задовольняючи частково заяву, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку не вжиття тимчасових обмежувальних заходів, у разі реалізації відповідачем рішення про анулювання та пред`явлення його до виконання, позивач буде зобов`язаний перейти до сплати податків за загальною системою оподаткування. Водночас, зміна системи оподаткування призведе до того, що на позивача буде покладено додаткове навантаження у вигляді податку на додану вартість, що окрім того може суттєво вплинути на ведення господарської діяльності, розірвання договірних правовідносин з контрагентами, тощо. Крім того, у податковому (звітному) році або попередніх періодах, такому платнику за такі періоди будуть нараховуватись податки та збори, від сплати яких він звільнявся як платник єдиного податку третьої групи, та існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача у вигляді зупинення його господарської діяльності. Водночас, у випадку не встановлення обставин протиправності прийняття оскаржуваного рішення під час розгляду справи у суді (у разі відмови у задоволенні позову), ГУ ДПС у Волинській області не буде позбавлене можливості здійснити адміністрування податків за загальною системою оподаткування.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції Головне управління ДПС у Волинській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 01 січня 2025 року та у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що забезпечуючи позов суд не врахував, що сплата податків не може бути невідворотнім процесом, оскільки існує законодавчо встановлена система повернення неправомірно або надлишково сплачених податків та зборів, отже, у разі задоволення позову виконання рішення не буде ускладнено. Оскільки наслідки не можуть бути невідворотними, а позивач зможе продовжувати свою діяльність, а відтак забезпечення позову підміняє собою судове рішення по суті. Разом з тим, підприємницька діяльність це діяльність на власний ризик, який включає можливі втрати, а також податкові витрати. Окрім того, до заяви про вжиття забезпечення позову не надано позивачем жодних доказів на доцільність вжиття таких заходів.

Враховуючи положення статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вжиття судом заходів повідомлення сторін про відкриття апеляційного провадження, за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи у відкритому судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДПС у Волинській області прийнято рішення від 04.11.2024 № 1915/03-20-24-05- про анулювання реєстрації платником єдиного податку ФОП ОСОБА_1 .

Рішення складене на підставі акта перевірки від 27.09.2024 №27234/03-20-24-05/ НОМЕР_1 . Головне управління ДПС у Волинській області дійшло висновку, що ФОП ОСОБА_1 допустив порушення абзацу 8 підпункту 291.5.1, 291.5 ст. 291, в результаті чого реєстрація платника єдиного податку позивача анульована.

Вважаючи вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, ФОП ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Водночас позивачем подано заяву про забезпечення позову, у якій він просив зупинити дію рішення ГУ ДПС у Волинській області від 04.11.2024р №1915/03-20- 24-05- про виключення ФОП ОСОБА_1 з реєстру платника єдиного податку до набрання законної сили рішенням суду по цій справі; заборонити ГУ ДПС у Волинській області вчиняти дії щодо реєстрації ФОП ОСОБА_1 платником ПДВ. Заяву обґрунтовує тим, у разі не зупинення дії оскаржуваного рішення у позивача не залишиться іншої можливості, ніж зупинити застосування єдиного податку та перейти до сплати податку на доходи фізичних осіб та податку на додану вартість (ПДВ). Прийняття рішення про виключення ФОП ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку третьої групи за ставкою 5% має наслідком зміну системи оподаткування, формату розрахункового документа, а відтак існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача у вигляді зупинення господарської діяльності позивача, у зв`язку із застосуванням штрафних санкцій, до ухвалення рішення суду у даній справі. Окрім того, існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача у вигляді розірвання договірних відносин, що матиме наслідком утруднення або неможливість відновлення господарської діяльності та, у зв`язку з чим, для відновлення прав та інтересів позивача необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Статтею 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог. При цьому, інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Забезпечення позову є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в адміністративному судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для особи рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору.

Так, суд при розгляді клопотання про забезпечення позову повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з передбачених статтею 150 КАС України обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти; врахувати пов`язаність заходів щодо забезпечення позову з його предметом, співмірність таких заходів заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Таким чином інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів позивача в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі. При цьому заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадку наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або у випадку, коли захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів забезпечення позову, у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову може призвести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Як зазначено Верховним Судом у постановах від 25 червня 2020 року (справа №520/1545/19), від 01 жовтня 2019 року (справа №420/912/19) ухвала про забезпечення позову повинна бути судом вмотивована, а саме із зазначенням: 1) висновків про існування: - обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, або - очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі; 2) в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року № 753/22860/17).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Розглядаючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у цьому конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №240/16920/21, від 15.04.2022 у справі №440/6755/21, від 13.07.2022 у справі №240/26736/21.

Так, забезпечуючи позов суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що «… у випадку не вжиття тимчасових обмежувальних заходів, у разі реалізації відповідачем рішення про анулювання та пред`явлення його до виконання, позивач буде зобов`язаний перейти до сплати податків за загальною системою оподаткування. В свою чергу, зміна системи оподаткування призведе до того, що на позивача буде покладено додаткове навантаження у вигляді податку на додану вартість, що в свою чергу може суттєво вплинути на ведення господарської діяльності, розірвання договірних правовідносин з контрагентами, тощо. Крім того, у податковому (звітному) році або попередніх періодах, такому платнику за такі періоди будуть нараховуватись податки та збори, від сплати яких він звільнявся як платник єдиного податку третьої групи та існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача у вигляді зупинення господарської діяльності позивача».

Водночас, згідно ч.1 та ч.3 ст. 242 КАС України «Законність і обґрунтованість судового рішення», рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Так, згідно п. 3 ч.1 ст. 248 КАС України «Зміст ухвали», ухвала, що викладається окремим документом, складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

На переконання суду апеляційної інстанції, висновки суду першої інстанції про те, що виключення позивача з реєстру платника єдиного податку «може суттєво вплинути на ведення господарської діяльності, розірвання договірних правовідносин з контрагентами, тощо», так само як висновок проте, що «існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача у вигляді зупинення господарської діяльності позивача», суд першої інстанції жодним чином не вмотивував, отже вимоги при постановлені оскаржуваної ухвали в частині приписів, передбачених ч.1 та ч.3 ст. 242 та п.3 ч.1 ст. 248 КАС України суд першої інстанції не виконав.

Водночас до заяви про вжиття заходів забезпечення позову позивачем не було долучено жодних доказів, отже, на переконання суду апеляційної інстанції, позивач не довів належними доказами, таким як договори між позивачем та контрагентами, необхідність вжиття таких заходів.

Водночас, ФОП ОСОБА_2 не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу щодо обґрунтувань заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, як це передбачено вимогами ст. 304 КАС України, жодних доказів щодо обставини неможливість виконання зобов`язань перед контрагентами по укладених договорах, суду апеляційної інстанції не надав.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію у питаннях забезпечення позову, суд апеляційної інстанції доходить висновку, щодо судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не було наведено обґрунтувань з покликанням на докази необхідності, нагальності та доцільності вжиття заходів забезпечення позову. Таких доказів не було надано заявником і суду апеляційної інстанції, що позбавило суд апеляційної інстанції надати оцінку щодо існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або ж оцінку питанню неможливості без вжиття таких заходів захистити ці права, свободи та інтереси, або ж що для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а відтак підстави для задоволення заяви про забезпечення позову за вищеописаних обставин, на переконання суду апеляційної інстанції, відсутні.

За таких обставин, з врахуванням положень статті 317 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при постановлені ухвали про вжиття заходів забезпечення позову не доведено обставини, що мають значення для справи, що має наслідком задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали суду першої інстанції та відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 150, 230, 241, 243, 308, 312, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області задовольнити.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 01 січня 2025 року про забезпечення позову у справі №140/14947/24 скасувати та ухвалити судове рішення яким в задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді О. І. Довга
І. М. Обрізко