Справа № 440/13589/24
Суддя: Єзеров А.А.
Дата ухвалення: 2025-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

01 квітня 2025 року

м. Київ

справа №440/13589/24

адміністративне провадження № К/990/12556/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єзерова А.А., суддів Кравчука В.М., Стародуба О.П.,

перевіривши касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2024 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2025 у справі №440/13589/24 за позовом заступника керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України до Управління з питань містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання протиправними та скасування умов та обмежень,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року заступник керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Управління з питань містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради, в якому просив визнати протиправними та скасувати містобудівні умови та обмеження №48 забудови земельної ділянки від 05.12.2016 №01-02-01-15/396 на об`єкт будівництва: «Реконструкція приміщень з добудовою під офіс по АДРЕСА_1 в м.Полтава».

Полтавський окружний адміністративний суд ухвалою від 02.12.2024, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2025, залишив без задоволення заяву заступника керівника Полтавської обласної прокуратури про поновлення процесуального строку, позовну заяву повернув позивачеві на підставі частини другої статті 123 та пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

24.03.2025 до Верховного Суду звернувся заступник керівника Полтавської обласної прокуратури з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2024 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2025, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права при вирішенні питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду із позовною заявою. Вважає, що суди мали врахувати висновки Верховного Суду з питання застосування процесуальних норм права, наведені у постановах від 16.12.2020 у справі №520/109/20, від 18.08.2020 у справі № 826/4891/18, від 22.04.2020 у справі № 811/1664/18, а саме правову позицію про те, що положення частини другої статті 122 КАС України слугують меті забезпечення дотримання принципу правової визначеності, але не повинні використовуватися як засоби легалізації неправомірної поведінки і не повинні застосовуватися стосовно заходів, які спрямовані на її припинення. А тому встановлений процесуальний законом строк звернення до адміністративного суду не повинен використовуватись як засіб легалізації триваючого правопорушення. Також, покликаючись на постанови Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №464/2638/17, від 27.04.2020 у справі №640/8057/19, від 05.07.2023 у справі №380/15396/22, від 30.10.2018 у справі №493/1867/17, від 22.01.2019 у справі №201/9987/17, від 05.04.2019 у справі №809/248/18, від 22.11.2019 у справі №1140/3136/18, від 29.11.2019 у справі №608/957/16-а, від 30.01.2020 у справі №554/5119/16-а, від 18.02.2020 у справі №1840/3344/18, від 29.10.2020 у справі №816/197/18, від 11.11.2020 у справі №640/19903/19, від 01.06.2022 у справі №460/100/21, зазначив, що пропуску строку звернення з позовною заявою не було, оскільки у цьому випадку має місце вчинення відповідачем саме триваючого правопорушення.

Перевіряючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, Суд виходить з такого.

За змістом пунктів 3 і 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема: чи відповідає позовна заява вимогам статей 160, 161, 172 КАС України; чи подано позов у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За змістом положень частин 1, 2 і 3 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. Разом з тим, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Крім того, відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо є підстави, визначені частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Наслідками пропущення строків звернення до адміністративного суду, з огляду на частину другу статті 123 КАС України, є повернення позовної заяви до відкриття провадження у справі чи залишення позовної заяви без розгляду у разу виявлення факту пропуску строку після відкриття провадження у справі.

Зі змісту касаційної скарги та наявних у Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 18.11.2024 позов залишено без руху та запропоновано заступнику керівника Полтавської обласної прокуратури у десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням та наданням доказів поважності причин пропуску такого строку.

26.11.2024 позивач подав через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» заяву про поновлення пропущеного строку звернення, в якій стверджував, що станом на момент подачі прокурором позову не припинили існувати підстави для звернення до суду, оскільки протягом всього строку дії спірних містобудівних умов і обмежень, з моменту їх видачі (05.12.2016) і по сьогодні, вони є підставою для розробки проектної документації без погодження з органами охорони культурної спадщини, для отримання дозволу на виконання будівельних робіт та реконструкції об`єкту на земельній ділянці, що не відведена для цієї мети. Саме тому згідно з частиною другою статті 122 КАС України, строк звернення до суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування містобудівних умов та обмежень Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради не пропущений. Крім того, посилаючись на постанову Верховного Суду від 15.12.2018 у справі №522/6212/17, зауважив на сформовану касаційним судом правову позицію щодо строків оскарження містобудівних умов і обмежень крізь призму акта індивідуальної дії. А саме, що за своєю юридичною природою містобудівні умови і обмеження є актом індивідуальної дії, який видається уповноваженими органами містобудування та архітектури і покладає на замовника будівництва певні обов`язки й обмеження. Правовідносини, що виникають на підставі містобудівних умов і обмежень, носять довготривалий характер, оскільки діють до закінчення будівництва об`єкту. Відповідно, якщо містобудівні умови і обмеження неправомірно видані Управлінням з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету, то вони порушують вимоги містобудівного та земельного законодавства протягом всього строку своєї дії, а не лише в момент їх видачі.

Полтавський окружний адміністративний суд, констатувавши факт пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом за відсутності поважних причин такого пропуску та відмовивши у задоволенні заяви останнього про поновлення пропущеного процесуального строку, ухвалою від 02.12.2024 повернув позовну заяву.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив із того, що у позовній заяві заявник зазначив, що Полтавською обласною прокуратурою за результатами опрацювання відомостей із відкритих джерел, даних Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ, Єдиного державного реєстру судових рішень, публікацій в медіа щодо законності будівництва по АДРЕСА_1 встановлено порушення вимог містобудівного законодавства у діяльності Управління з питань містобудування і архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради. При цьому до позовної заяви додано роздруківку із сайту Інтернет -видання Полтавщина із статтею, що стосується будівництва по АДРЕСА_1, перегляд якої свідчить, що така стаття оприлюднена 28.03.2021 ( https://poltava.to/news/60013/). Із матеріалів позовної заяви слідує, що рішенням п`ятнадцятої сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 10.07.2015 "Про надання земельних ділянок, передачу в користування та продовження права на користування земельними ділянками" передано Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в оренду строком на 5 років земельну ділянку площею 0,0178 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :14:005:0286. Встановлено право користування на правах оренди Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі. На виконання зазначеного рішення між Полтавською міською радою та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір оренди землі. Право оренди земельної ділянки зареєстровано 11.12.2015 згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Спірні містобудівні умови та обмеження № 48 забудови земельної ділянки по вул. Зигіна,5а, видані 05.12.2016 № 01-02-01-15/396.

У контексті наведеного суд першої інстанції, посилаючись на правові висновки з постанов Великої Палати Верховного Суду від 24.02.2021 у справі №800/30/17 та від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, постанов Верховного Суду від 27.06.2024 у справі №160/3693/24, від 21.09.2023 у справі №380/7550/22, від 23.08.2023 у справі №380/7024/22 і від 21.09.2023 у справі №380/7839/22, зазначив, що Полтавська обласна прокуратура у порядку виконання повноважень, визначених статтею 131-1 Конституції України, під час опрацювання даних, які містяться в Реєстрі будівельної діяльності ЄДЕССБ, дізналася (повинна була дізнатися) щонайменше у березні 2021 року про обставину передачу в користування земельних ділянок та продовження права на користування земельними ділянками. Однак з позовом заявник звернувся до суду лише у листопаді 2024 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, не повідомивши суду поважних причин пропуску такого строку звернення.

Що ж до посилань на результати опрацювання Полтавською обласною прокуратурою відомостей із відкритих джерел, даних з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ, за наслідками чого нею встановлено порушення вимог містобудівного законодавства у діяльності відповідача, й покликання на триваючий характер спірних правовідносин, що виникають на підставі містобудівних умов та обмежень, то такі не можуть свідчити про наявність у позивача об`єктивних обставин, які свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом. У контексті наведеного висновку суд першої інстанції зауважив, що чинне законодавство обмежує строк звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Виключенням з цього правила є строк звернення до суду з позовом про визнання протиправним і нечинним саме нормативно-правового акта чи окремих його положень, який в силу частини третьої статті 264 КАС України може бути оскаржений у тому числі суб`єктом владних повноважень лише у випадках, визначених Конституцією та законами України до адміністративного суду протягом всього строку його чинності.

Переглядаючи в порядку апеляційного провадження ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2024, Другий апеляційний адміністративний суд погодився з мотивами суду першої інстанції та дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, проте всупереч вимогам суду не навів поважних підстав для поновлення цього пропущеного процесуального строку, що є достатньою підставою для повернення позовної заяви. Одночасно апеляційний суд зауважив, що перевірка питання строку звернення до суду та застосування наслідків його пропуску передує розгляду справи по суті, тобто перевірка доводів щодо обґрунтування позову стосовно вчинення відповідачем дій з точки зору їх протиправності як зовнішньої форми поведінки (діяння) цього органу, що полягає у прийнятті рішення чи у здійсненні юридично значимих і обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта належать до компетенції суб`єкта владних повноважень, не здійснюється судом на стадії застосування наслідків пропуску строку звернення до суду. А отже, суб`єкт владних повноважень та, відповідно, прокурор, що здійснює процесуальне представництво інтересів держави, у зв`язку із вчиненням, на його думку, відповідачем триваючого правопорушення, не звільняється від обов`язку у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Зважаючи на наведене Суд зазначає, що сукупний правовий аналіз положень норм пункту 18 частини першої статті 4, пункту 1 частини першої статті 19, частин 1 - 3 статті 122, частини третьої статті 264 КАС України дає підстави для висновку, що містобудівні умови та обмеження є актом індивідуальної дії, а не нормативно-правовим актом, оскільки такі як результат застосування норм права, адресовані конкретним суб`єктам і створюють права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів, регулюють конкретну життєву ситуацію та їх дія закінчується у зв`язку з припиненням конкретних правовідносин, тобто вичерпують свою дію після їх виконання. У зв`язку з цим під час оскарження містобудівних умов та обмежень, як акту індивідуальної дії, слід дотримуватись встановленого КАС України шестимісячного строку звернення до суду.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №640/3844/20 і від 23.01.2018 у справі №815/5989/13-а.

У взаємозв`язку із наведеним необхідно зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.02.2021 у справі №800/30/17 зауважила, що вжиття конструкції «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

У постанові від 27.06.2024 у справі №160/3693/24 Верховний Суд звернув увагу на те, що з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, підстави та порядок звернення прокурора до адміністративного суду в порядку його представництва інтересів держави в судах не можуть тлумачитися розширено та відмінно від реалізації права на звернення до суду самого суб`єкта владних повноважень.

Зміст положень процесуального закону засвідчує, що жодних винятків для звернення до суду прокурора з позовом, який подано у справі, що розглядається, норми КАС України не встановлюють і не передбачають іншого, спеціального строку для такого звернення, інших наслідків пропущення цього строку.

Тобто позов прокурора, за загальним правилом, подається у той самий строк, що передбачено й у разі звернення до суду інших суб`єктів владних повноважень, а в разі його пропущення застосовуються ті ж самі наслідки.

Верховний Суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Також Суд звертає увагу на висновки касаційного суду, сформульовані у постанові від 21.09.2023 у справі №380/7550/22, де колегія суддів, погодившись з висновками судів щодо пропуску прокурором строку звернення до суду без поважних причин, зазначила, що дата отримання прокурором відповіді на звернення не змінює моменту, з якого прокурор повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а лише свідчить про час, коли він почав вчиняти активні дії щодо реалізації свого права, і ці події не пов`язуються з початком перебігу строку звернення до суду у спірних правовідносинах.

Таким чином, Суд погоджується із позицією судів першої та апеляційної інстанції про те, що у цьому випадку як Полтавська обласна прокуратура, так і позивач повинні були дізнатися про містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки ще у березні 2021 року. Проте до суду позивач звернувся більше ніж через вісім років після їх затвердження й більше ніж через два роки після оприлюднення. Водночас, пропустивши строк на звернення до суду з цим позовом, заступник керівника прокуратури не навів як таких обставин, які б вказували на існування об`єктивних і поважних причин, що зумовили несвоєчасне звернення до суду, а також не надав належних й допустимих доказів в обґрунтування наявності таких.

Водночас Суд відхиляє посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16.12.2020 у справі №520/109/20, від 18.08.2020 у справі №826/4891/18, від 22.04.2020 у справі №811/1664/18, від 19.06.2018 у справі №464/2638/17, від 28.11.2018 у справі №815/2311/15 через їх нерелевантність. Так, висновки Верховного Суду у перелічених постановах, сформовані на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, що не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Подібність правовідносин означає, зокрема подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу позивача, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Стосовно ж покликання на постанову касаційного суду від 29.04.2021 у справі №640/19564/20, то відомості про ухвалення постанови із цією датою у зазначеній справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні, а тому Суд не ураховує його також.

Надаючи оцінку твердженню заявника про необхідність захисту у цьому випадку інтересів держави, порушених, на його переконання, внаслідок вчинення відповідачем триваючого правопорушення, Суд виходив з такого.

Триваюче правопорушення розуміється, як проступок, пов`язаний з тривалим та безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом. Тобто триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи допустила бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності) та, відповідно, порушення закону. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку: усунення стану за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом; припиненням дії відповідної норми закону.

Верховний Суд у згадуваній скаржником постанові від 28.11.2018 у справі №815/2311/15 звертав увагу, що положення частини другої статті 122 КАС України слугують меті забезпечення дотримання принципу правової визначеності, але не повинні використовуватися як засоби легалізації неправомірної поведінки і не повинні застосовуватися стосовно заходів, які спрямовані на припинення неправомірної поведінки.

Разом з тим, у контексті цього слід зазначити, що перевірка судом питання строку звернення до суду та застосування наслідків його пропуску передує розгляду справи по суті, тобто перевірка доводів щодо обґрунтування позову стосовно вчинення відповідачем дій на предмет їх протиправності як зовнішньої форми поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у прийнятті рішення чи у здійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, що на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта належать до компетенції суб`єкта владних повноважень, не здійснюється судом на стадії застосування наслідків пропуску строку звернення до суду.

Відтак суб`єкт владних повноважень та, відповідно, прокурор, що здійснює процесуальне представництво інтересів держави, у зв`язку із вчиненням, на його думку, відповідачем триваючого правопорушення, не звільняється від обов`язку у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску. Оскільки встановлення наявності або відсутності факту порушеного права здійснюється під час розгляду справи судом по суті лише у випадку своєчасного звернення до суду або у випадку пропуску строку з поважних причин.

Така позиція Суду узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 14.03.2024 у справі №620/278/23 і від 27.06.2024 у справі №160/3693/24, де наведений актуальний станом на подання скаржником касаційної скарги загальний підхід до розуміння строку звернення прокурора із адміністративним позовом до суду у випадку захисту інтересів держави, порушення яких ним пов`язано із вчиненням триваючого правопорушення.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд вважає, що приведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав уважати, що оскаржувані судові рішення ухвалені ними без додержання норм матеріального та/або з порушенням приписів процесуального права.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини другої статті 333 КАС України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За викладених обставин Суд вважає, що касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури слід визнати необґрунтованою, що є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 328, 333, 359 КАС України, Верховний Суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2024 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2025 у справі №440/13589/24.

Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження надіслати скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не оскаржується.

Суддя А.А. Єзеров

Суддя В.М. Кравчук

Суддя О.П. Стародуб