Справа № 380/14695/23
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2025-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

31 березня 2025 року

м. Київ

справа № 380/14695/23

адміністративне провадження № К/990/10292/25

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Білак М.В., перевіривши касаційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кулі Володимира Сергійовича на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2025 року у справі №380/14695/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та скасування наказу,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 №467-ОД від 11 лютого 2023 року про результати службового розслідування, для встановлення причин та умов відмови від виконання бойового наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №5 від 30 січня 2023 року солдатом ОСОБА_2 ;

- визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень в частині неналежного проведення службового розслідування, для встановлення причин та умов відмови від виконання бойового наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №5 від 30 січня 2023 року солдатом ОСОБА_2 .

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2025 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, представник позивача звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2025 року касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з незазначенням у касаційній скарзі належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень.

11 березня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» повторно надійшла касаційна скарга представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кулі Володимира Сергійовича на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2025 року у справі №380/14695/23. Заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з наступних підстав.

За правилами частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Імперативними приписами частини четвертої статті328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Враховуючи положення процесуального закону необхідно зазначити, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.

Під час перевірки касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що заявник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та стверджує про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме пункту 3 розділу IV, пункту 1 розділу VI Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року №608 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за №1503/31371 (далі - Порядок №608), пунктів 35-38 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Верховний Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) заявник повинен обґрунтувати в чому полягає помилка судів при застосування відповідної норми права.

Зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанцій в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

Отже, зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.

Лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Як слідує з оскаржуваних рішень, суди попередніх інстанцій при вирішенні спірних правовідносин не застосовували норми пункту 1 розділу VI Порядок №608 та пунктів 35-38 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, які стосуються порядку віддання й виконання наказів, оцінка їм не надавалась.

Так, зі змісту касаційної скарги вбачається, що доводи заявника щодо відсутності висновку Верховного Суду з питань застосування зазначених норм та відповідно потреби у такому висновку не пов`язані з наявністю колізій, можливістю неоднозначного тлумачення їх різним застосуванням судами, а зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи.

Проте, до повноважень Верховного Суду не належить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто касаційним судом здійснюється перегляд виключно питання застосування права.

Колегія суддів звертає увагу заявника, що у постанові від 30 квітня 2024 року у справі №420/17256/22, Верховний Суд, аналізуючи Порядок №608, зазначив, що вирішальним при накладенні дисциплінарної відповідальності за скоєний військовослужбовцем проступок є характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, ступінь вини, попередня поведінка порушника, а однією із обставин, які потрібно довести, є вина особи в невиконанні або неналежному виконанні покладених на нього обов`язків. Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини військовослужбовця, з`ясовуються відповідним командиром самостійно або під час службового розслідування, і повинні бути відображені у відповідному наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності або висновку службового розслідування.

У цій справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій було встановлено про відмову позивача у виконанні бойового наказу, який полягав у тому, що позивач у складі групи військовослужбовців мав вибути в район виконання завдань з 01 лютого 2023 року. Тобто, факт непокори, а саме невиконання бойового наказу №5 від 30 січня 2023 року, достовірно встановлений в ході службового розслідування.

Так, під час ранкової перевірки особового складу батальйону, т.в.о. командира 2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_3 було доведено до особового складу 2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 , які знаходяться в пункті постійної дислокації у АДРЕСА_1 бойовий наказ командира Військової частини НОМЕР_1 №5 від 30 січня 2023 року, згідно з яким, зазначені у цьому наказі військовослужбовці мали вибути з пункту постійної дислокації в район виконання завдань 01 лютого 2023 року. До військовослужбовців було доведено час та місце збору особового складу, якого стосується вищезазначений наказ.

Бойовий наказ командира Військової частини НОМЕР_1 №5 від 30 січня 2023 року щодо вибуття з пункту постійної дислокації в район виконання завдань було доведено під час ранкової перевірки особового складу батальйону, тимчасово виконуючим обов`язки командира 2 стрілецького батальйону Військової частини НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_3 .

За результатами проведеного службового розслідування було встановлено факт невиконання бойового наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №5 від 30 січня 2023 щодо вибуття в район зосередження підрозділів Військової частини НОМЕР_1 для виконання завдань за призначеннями військовослужбовцями Військової частини НОМЕР_1 без поважних на це причини солдатом ОСОБА_1 . Цей факт також підтверджує позивач та в обґрунтування невиконання бойового наказу вказує причину неналежний стан здоров`я.

Представник позивача як у судах попередніх інстанцій так і у касаційній скарзі посилається на те, що позивач не був спроможним виконувати покладені на нього обов`язки військової служби, оскільки у нього були проблеми із здоров`ям, а саме: перелом кісток носу, забій повіки та навколоочноямкової ділянки, струс головного мозку, забій грудної клітини, забій нижньої частини спини та таза, що підтверджується Медичною карткою первинної допомоги за формою 100 та Випискою з медичної картки стаціонарного хворого №1061, виданою Комунальним некомерційним підприємством «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради.

Проте, як встановлено судами виписка з медичної картки стаціонарного хворого №1061, видана 17 січня 2023 року Комунальним некомерційним підприємством «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги», а Медична картка первинної допомоги за формою 100 13 січня 2023 року лікарем ПХГ м. Краматорськ.

Також було встановлено, що солдат ОСОБА_1 самовільно залишив місце служби ввечері 13 січня 2023 року, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та 30 січня 2023 року повернувся після самовільного залишення місця служби. Підтверджуючих документів про захворювання позивачем надано не було, що підтверджується актом службового розслідування від 02 березня 2023 року та особистими поясненнями позивача, наданими 30 січня 2023 року в ході проведення службового розслідування за фактом його відсутності на службі.

Судами зауважено, що про погіршення стану здоров`я позивачу було відомо як на момент його ознайомлення 30 січня 2023 року під підпис із бойовим наказом №5 від 30 січня 2023 року, так і на момент шикування особового складу Військової частини НОМЕР_1 01 лютого 2023 року перед відправленням в район виконання завдань, що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого №1061, виданою 17 січня 2023 року Комунальним некомерційним підприємством «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» та медичною карткою первинної допомоги за формою 100, виданою 13 січня 2023 року лікарем ПХГ м. Краматорськ.

Крім того, у медичній характеристиці від 01 лютого 2023 року, виданої т.в.о. начальника медичної служби Військової частини НОМЕР_1 , зазначено, що солдат ОСОБА_1 з часу прибуття в частину за медичною допомогою не звертався. При першому медичному обстеженні скарг на стан здоров`я не пред`являв. Документів, підтверджуючих хворобливий стан не надав.

А тому, як зазначено в рішеннях судів попередніх інстанцій, сам факт незадовільного фізичного стану не може бути підставою для невиконання бойового наказу.

Крім того, позивач 30 січня 2023 року, після ознайомлення з бойовим наказом, не звертався безпосередньо до керівника із рапортом щодо стану свого здоров`я.

Щодо доводів позивача про не отримання пояснень від нього в рамках проведення службового розслідування, то судами встановлено, що у акті службового розслідування від 11 лютого 2023 року, отримати від позивача пояснення було неможливим, оскільки 01 лютого 2023 року після повідомлення ним про неможливість виконання бойового наказу його одразу на плацу Військової частини НОМЕР_1 затримали військовослужбовці ВСП у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою згідно ухвали Личаківського районного суду м. Львова.

При цьому, суди зазначили, що надання пояснень військовослужбовцем є лише одним з джерел отримання інформації, необхідної для встановлення обставин в межах службового розслідування, однак відсутність таких не перешкоджає проведенню службового розслідування та, за умови дотримання вимог щодо всебічності, повноти, своєчасності та об`єктивності проведення службового розслідування, притягненню військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, а тому відсутність пояснень позивача не вплинуло на повноту, об`єктивність висновків службового розслідування та не спростовує факту недотримання позивачем військової дисципліни та обов`язків служби, закріплених нормами статей 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту ВС ЗСУ та статей 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ.

Крім того, судами також було встановлено, що позивачу було надано примірник акту службового розслідування у відповідь на адвокатський запит його представника за №17-02-23/6 від 17 лютого 2023 року, тоді як вказане положення не передбачає безумовного надання примірника акта під розписку військовослужбовцю, щодо якого проведено службове розслідування, за відсутності відповідного звернення.

Суд повторно зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може забезпечувати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження, оскільки касаційна скарга не містить належних обґрунтувань щодо неправильного застосування вищезазначених норм судами попередніх інстанцій та необхідність висновку Верховного Суду щодо цих норм, за обставин, установлених судами саме у цій справі.

Щодо посилань заявника на порушення судами норм процесуального права як умови для скасування судових рішень, а саме не дослідження судами зібраних у справі доказів, то слід зазначити, що такі можуть бути визнані прийнятними при касаційному оскарженні судового рішення за пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України у разі обґрунтованості заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, визначених відповідними пунктами частини другої та третьої статті 353 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або;

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.

Щодо посилання заявника у касаційній скарзі на підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, Верховний Суду зазначає, що зазначений пункт містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та/або таких, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Проте, судом першої інстанції ця справа розглянута за правилами загального позовного провадження.

Суд повторно зазначає, що фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями, часткового опису обставин справи, цитування норм законодавства, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Верховний Суд звертає увагу заявника, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційній суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кулі Володимира Сергійовича на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2025 року у справі №380/14695/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та скасування наказу повернути особі, яка її подала.

Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя М.В. Білак