Справа № 331/1094/25
Суддя: Жукова О. Є.
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 331/1094/25
Провадження № 2-а/331/39/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Жукової О.Є.

за участю секретаря - Мироненко О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з вказаним позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09.12.2024 року №1073 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною 3 статті 210-1 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 25000,00 гривень і закрити провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено, що 09.12.2024 т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок розгляду справи про адміністративне правопорушення винесено постанову №1073 за ч.3 ст.210-1КУпАП у відношенні ОСОБА_1 .

З вказаною постановою позивач не згоден, вважає, що сама постанова є несправедливою та підлягає скасуванню через порушення процесуального права та не правильного застосування норм матеріального права.

Зазначає, що у описовій частині постанови зазначено, що уповноваженою особою було складено протокол про адміністративне правопорушення №1322 від 04.12.24. Однак, протокол згадується лише в контексті сповіщення про час і місце розгляду справи. Згадується якийсь акт, проте позивачу не відомо що це за документ. До того ж акт просто є, як на доказ на нього також не посилаються. Сама постанова містить опис правопорушення, який не відповідає опису правопорушення, що викладено у протоколі. Так, не співпадає місце вчинення правопорушення у протоколі зазначено м.Запоріжжя, проспект Соборний, 147, а у постанові м.Запоріжжя, проспект Соборний, 148, до того ж постанова стверджує, що він не мав документів, тоді як протокол говорить, що відмовився пред`являти. Також зазначив, що у постанові згадується п.6 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», проте у відповідній статті є лише один п.6, який викладено буквально: «Реєстраційний номер повістки», як наслідок, у постанові не зазначено яку норму закону він порушив. Зазначив, що протокол є бланком, що насправді не описує конкретну ситуацію, а є просто заздалегідь заготовленим текстом, де зокрема одночасно стверджується, що він не мав при собі документів і відмовився їх пред`являти. Також вважає, що протокол складений неуповноваженою на те особою. Окрім того, позивач заявляє, що до нього в принципі не може бути застосовано відповідальність за ст.210-1 КУпАП внаслідок обов`язковості застосування примітки до ст.210 КУпАП, відповідно до якої положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервистів персональних даних призовника, військовозобовязаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи. Відповідач ніяким чином не спростував можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резірвістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно комунікаційними системами, реєстрами ( у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраціями) яких є державні органи. Враховуючи співпрацю позивача та ідентифікувавши його особу відповідач мав повну можливість отримати вичерпну інформацію про військово-облікові дані позивача через свою базу даних. Також, зазначив, що у постанові не зазначені обставини, які обтяжують чи пом`якшують відповідальність, при цьому до нього застосовано розмір штрафу у максимальному розмірі. Щодо своєї неявки на розгляд справи позивач зазначив, що дійсно не брав участі у розгляді справи, так як хорів. З огляду на відсутність роботи, лікрняний лист не оформлював. Після одужання, 12 чи 13 грудня він самостійно з`явився до РТЦК, однак його не пропустили. Про винесену на нього постанову він дізнався лише 13.02.2025 коли отримав від державного виконавця копію постанови про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою суду від 10 березня 2025 року визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку для звернення до адміністративного суду та поновлено строк звернення до адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Ухвалою суду від 10 березня 2025 року відкрито провадження у справі, визначено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей визначених ст. 286 КАС України.

Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому просив позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення залишити без задоволення, посилаючись на те, що 04.12.2024 о 15 год.30 хв. у АДРЕСА_1 ОСОБА_1 при перевірці військово-облікових документів не мав при собі військово-облікового документу, про що було складено відповідний акт від 04.12.2024 року. Також уповноваженою особою у відповідності до ч. 6 ст. 258 КУпАП було складено протокол про адміністративне правопорушення від 04.12.2024 №1322, в якому сповіщено ОСОБА_1 про місце і час розгляду справи, а саме 09.12.2024 о 08:00 год. в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою АДРЕСА_2 . В протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 вказав, що військово-обліковий документ забув дома. На розгляд справи ОСОБА_1 не з?явився. Про місце, дату та час розгляду справи попереджений належним чином, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення. Зазначає, шо в матеріалах справи знаходиться акт про відсутність військово-облікового документу від 04.12.2024 року. Зазначає, що ОСОБА_1 своїми діями порушив законодавство про мобілізаційну підготовку і мобілізацію, а саме ч. 6 ст. 22. ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, однак його представником адвокатом Кущ Є.Є. надано до суду заяву про розгляд справи без їх участі, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача, до суду не з`явився, ніяких заяв та клопотань до суду не надав, повідомлявся про час та місце розгляду справи належними чином.

У відповідності до вимог ч. 9 ст. 205 КАС України, оскільки всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд розглянув справу у письмовому провадженні.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у визначений законом спосіб.

Частинами 1, 2 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Так, згідно зі ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови (ст. 245 КупАП).

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Стаття 280 КУпАП вимагає від органу (посадової особи) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, чи заподіяно матеріальну шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі, яка, зокрема, повинна містити опис обставин, установлених під час розгляду справи, прийняте у справі рішення.

Аналізуючи наведені положення законодавства, слід дійти висновку, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, оцінити наявні докази. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в т.ч. вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

При цьому, суд враховує, що особа вважається невинуватою до тих пір, поки її вина не буде доказана у встановленому законом порядку. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).

У зв`язку із застосуванням даного принципу саме відповідач, як особа, що виявила факт адміністративного правопорушення, повинен довести наявність події і складу адміністративного правопорушення та винуватість особи, тобто наявність законних підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Крім того, відповідно до вимог статей 9, 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Спеціальним законом, який визначає, зокрема обов`язки громадян щодо здійснення мобілізації в особливий період, є Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі - Закон № 3543/зі змінами та доповненнями згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» № 3633-IX від 11 квітня 2024 року).

За визначенням абзацу 5 частини першої статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 на території України введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який триває і досі.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 03 березня 2022 року № 2105-IX затверджено Указ Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 65/2022, яким оголошено проведення загальної мобілізації, яка триває і досі.

Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації визначені у статті 22 Закону №3543, відповідно до частини шостої якої у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.

Відповідно до абзацу 3 пункту 10-1 Правил військового обліку, які є додатком 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30 грудня 2022 року, призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні у період проведення мобілізації (крім цільової) та/або протягом дії правового режиму воєнного стану мати при собі військово-обліковий документ разом з документом, що посвідчує особу, та пред`являти їх за вимогою уповноваженого представника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Держприкордонслужби у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон.

Отже, за змістом частини шостої статті 22 Закону № 3543-XII відповідальність за частиною третьою статті 210-1 КУпАП настає як за відсутність при собі військово-облікового документа, так і при не пред`явленні його за вимогою уповноваженого представника.

Таким чином, громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ в період проведення мобілізації та/або протягом дії воєнного стану, а його відсутність є порушенням законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, що визначає склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною третьою статті 210-1 КУпАП.

Законодавчий припис про необхідність мати при собі і пред`являти за вимогою військово-обліковий документ покладає на особу обов`язок отримати такий документ.

Частиною десятою статті 1 Закону № 3543 (в редакції, чинній до внесення змін Законом № 3633-IX від 11 квітня 2024 року) було передбачено, що до військово-облікових документів належать: посвідчення призовника, військовий квиток, тимчасове посвідчення військовозобов`язаного.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів і форми такого документа» від 16 травня 2024 року № 559 (далі - Порядок № 559) затверджено нову форму військово-облікового документа, який і має таку назву.

Пунктом 2 цієї постанови установлено, що військово-облікові документи, оформлені до набрання чинності цією постановою, вважаються дійсними на всій території України до видачі військово-облікового документа нового зразка.

Відповідно до пункту 1 Порядку № 559 військово-обліковий документ є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку, який оформляється (створюється) та видається громадянину України, який є призовником, військовозобов`язаним або резервістом, у тому числі, якщо він був виключений з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідно до пунктів 3 і 4 частини шостої статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та не отримував такий документ до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 559 «Про затвердження Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів і форми такого документа».

Пунктом 2 Порядку № 559 встановлено, що військово-обліковий документ оформляється (створюється) та видається (замінюється):

- в електронній формі - засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста та/або Державного веб-порталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони та/або Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (далі - Портал Дія), зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія (Дія) (у разі технічної реалізації);

- у паперовій формі - на бланку, форма якого затверджується постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 559.

Згідно із пунктом 7 Порядку № 559 військово-обліковий документ в електронній формі формується на безоплатній основі за бажанням особи після проходження нею електронної ідентифікації та автентифікації.

Формування та відображення військово-облікового документа в електронній формі здійснюється автоматично за умови підключення електронного пристрою до Інтернету та наявності у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей, визначених у пункті 8 цього Порядку.

Відповідно до абзацу другого пункту 82 та пункту 9 Порядку № 559 формування військово-облікового документа в електронній формі для друку може здійснюватися особисто засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста та/або адміністратором центру надання адміністративних послуг засобами Порталу Дія (у разі особистого звернення) за умови уточнення облікових даних.

Військово-обліковий документ в електронній формі (у тому числі роздрукований) та військово-обліковий документ у паперовій формі мають однакову юридичну силу.

Частиною 3 ст.210-1КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, що вчинено в особливий період.

Диспозиція вказаної норми є бланкетною та відсилає до іншого законодавства, яке зокрема регулює порядок проведення мобілізації.

Судом встановлено, що 09.12.2024 т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_2 було розглянуто справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 та встановлено, що ОСОБА_1 04.12.2024 о 15.30 год. в АДРЕСА_1 не мав при собі військово-обліковою документу, що підтверджується актом від 04.12.2024 року, чим порушив законодавство про мобілізаційну підготовку і мобілізацію, а саме ч. 6 ст. 22. ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Про розгляд справи ОСОБА_1 був повідомлений завчасно, а саме 04.12.2024, що не оспорюється позивачем та підтверджується його підписом в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому в своєму позові ОСОБА_1 зазначив, що не з`явився на розгляд зазначеного протоколу, оскільки хворів, але факт цього нічим не підтверджений, так як лікарняний він не отримував.

Як зазначає у своєму позові позивач, протокол про адміністративне правопорушення №1322 від 04.12.2024 складений неуповноваженою особою.

У судовому засіданні був досліджений протокол про адміністративне правопорушення №1322 від 04.12.2024, складений стрільцем помічником гранатометника 1 відділення охорони взводу охорони ст. солдатом ОСОБА_3 , у відношенні ОСОБА_1 за ч.3 ст.210-1 КУпАП. Вказаний протокол підписаний правопорушником, власноруч щодо вчиненого правопорушення зазначено: «в/о документи забув дома», ніяких застережень чи заперечень при цьому ним не зазначено.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ст. 235 КУпАП, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Порядок діяльності, компетенція та повноваження територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки визначає Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154 (далі - Положення).

В силу пункту 1 Положення, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Відповідно до пункту 3 Положення - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки очолюють керівники, які організовують діяльність територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Положення про районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджуються керівниками відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.

Згідно витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (з адміністративно-господарської діяльності) за №801 від 02.10.2024, затверджено перелік осіб, уповноважених діяти від імені ІНФОРМАЦІЯ_4 , районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки м.Запоріжжя та Запорізької області (самопредставництво) у судах та інших органах, зокрема зазначено, що ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 підполковник ОСОБА_4 має право діяти від імені ІНФОРМАЦІЯ_2 . Враховуючи, що т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 є керівником відокремленого підрозділу, який керує службовою діяльністю ІНФОРМАЦІЯ_2 та підпорядкованих відділів, суд приходить до висновку, що постанова №1073 від 09.12.2024 складена уповноваженою особою.

Начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 має право розглядати справи про адміністративні правопорушення та накладати адміністративні стягнення відповідно до КУпАП.

Відповідно до пункту 9 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 р. № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема розглядають справи (цілодобово під час проведення мобілізації та/або у період воєнного стану) про адміністративні правопорушення та накладають адміністративні стягнення відповідно та з дотриманням Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Процедуру складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про такі адміністративні правопорушення: порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами врегульовано Інструкцією зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженою наказом Міністерства оборони України № 3 від 01.01.2024 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 05.01.2024 року за№ 36/41381.

Відповідно до пункту 2 Розділу 1 вищезазначеної Інструкції уповноважені посадові особи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, яким надано право складати протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1, 211 Кодексу України про адміністративні правопорушення, визначаються наказами керівників відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Отже, відповідно до Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 р. № 154 та Витягу із переліку осіб, уповноважених діяти від імені ІНФОРМАЦІЯ_2 , затвердженого Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 від 02 жовтня 2024 року №801 - начальник ІНФОРМАЦІЯ_7 має право розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, а відповідно до Інструкції зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 3 від 01.01.2024 року має право своїм наказом призначати уповноважених посадових осіб територіального центру комплектування та соціальної підтримки, яким надано право складати протоколи про адміністративні правопорушення.

Враховуючи викладене, суд констатує, що посадові особи ТЦК та СП наділені повноваженнями на складання протоколу, і протокол відносно ОСОБА_1 складений уповноваженою особою відповідно до вимог чинного законодавства.

Дослідженими судом доказами встановлено, що позивачу було повідомлено про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що ним не оспорюється.

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства посадові особи діяли в межах наданих повноважень.

Як зазначає позивач, постанова №1073 від 09.2024 року має суперечливі відомості щодо місця вчинення правопорушення: у постанові зазначено « АДРЕСА_1 », а у протоколі- «м.Запоріжжя, проспект Соборний, 147», однак суд вважає вказаний факт технічною опискою, допущену при винесенні постанови, так як сама постанова має посилання на протокол про адміністративне правопорушення та акт від 04.12.2024, в яких місцем вчинення правопорушення зазначено будинок №147, при цьому всі інші дані ( місто, вулиця, час вчинення правопорушення) не мають суперечливих відомостей та зазначені ідентично.

Щодо твердження позивача про те, що розмір зазначеного в оскаржуваній постанові адміністративного стягнення у виді штрафу є максимальний, та те, що у постанові, що оскаржується зазначено про відсутність обяжуючих чи пом`якшуючих обставин, суд зазначає наступне.

За Конституцією України в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61).

Важливим складником правовладдя (верховенства права) є принцип домірності.

Конституційний Суд України виходить із того, що принцип домірності застосовують, зокрема, й під час визначення відповідності заходу юридичної відповідальності, що його покладають на особу, характеру та змісту вчиненого нею правопорушення.

Тому реалізація конституційної вимоги щодо індивідуалізації юридичної відповідальності можлива в разі додержання у процедурі притягнення порушника до юридичної відповідальності принципу домірності (пункт 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 листопада 2023 року № 9-р(ІІ)/2023).

Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена частиною другою статті 33 КУпАП, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність (абзац перший пункт 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010).

Конституційний Суд України також зазначив, що принцип індивідуалізації у процедурі притягнення особи до юридичної відповідальності має бути додержаний під час визначення правопорушникові виду та міри його юридичної відповідальності з обов`язковим урахуванням змісту та характеристики вчиненої протиправної дії або бездіяльності, виду та/ форми вини правопорушника, його майнового стану, факту відшкодування завданої правопорушенням шкоди, інших значущих обставин (абзац п`ятий підпункту 4.6 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 листопада 2023 року № 9-р(ІІ)/2023).

З огляду на вказане, суд зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності у процедурі притягнення особи до адміністративної відповідальності на підставі статті 210-1 КУпАП має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.

Враховуючи надання частиною третьою статті 210-1 КУпАП уповноваженому суб`єктові притягнення особи до юридичної відповідальності варіативності в питанні обрання розміру штрафу, начальник ТЦК, як посадова уповноваженого органу, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, під час визначення правопорушникові виду та міри його юридичної відповідальності, зобов`язаний врахувати індивідуальні обставини в кожному конкретному випадку порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, що відповідатиме принципу домірності та індивідуалізації юридичної відповідальності, і мотивувати своє рішення у постанові (обґрунтувати визначений розмір штрафу), що відповідатиме принципу верховенства права.

Якщо під час розгляду справи обставин, що обтяжують відповідальність й інші значущі обставини, не встановлено, накладення уповноваженим органом на особу адміністративного стягнення у виді штрафу у максимальному розмірі без наведення мотивів у постанові про притягнення до адміністративної відповідальності не відповідає вказаному вище принципу верховенства права та вимогам домірності.

У постанові, що оскаржується, відсутнє мотивування застосування адміністративного стягнення - штрафу у максимальному розмірі.

Начальник ТЦК, як суб`єкт накладання адміністративного стягнення, застосував до відповідача найсуворіше стягнення за вчинене правопорушення, і наклав на нього штраф у максимальному розмірі без дотримання принципу індивідуалізації юридичної відповідальності та домірності.

Суд вважає, що накладення максимального штрафу на особу, яка вперше вчинила адміністративне правопорушення, за відсутності обтяжуючих обставин, є явно несправедливим та не відповідає принципу індивідуалізації покарання.

Суд вважає за необхідне змінити розмір штрафу, враховуючи особу порушника, який вчинив адміністративне правопорушення вперше, і відсутність обставин, що обтяжують відповідальність. При цьому суд керується принципом пропорційності та прагне забезпечити, щоб покарання було справедливим.

Суд, керуючись пунктом 4 частини першої статті 293 КУпАП, пунктом 4 частини третьої статті 286 КАС, дійшов висновку про необхідність зміни заходу стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення.

За висновком суду, штраф у розмірі 17000,00 грн, що є мінімально можливим відповідно до санкції ч.3 статті 210-1 КУпАП, є домірним заходом адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову, що відповідає правій позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 14.03.2018 у справі № 760/2846/17 та від 14.02.2018 по справі № 536/583/17.

Відповідачем на дотримання вимог ч. 2 ст. 77 КАС України доведено правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності, однак не доведено правомірності накладення максимального розміру штрафу за ч.3 ст.210-1 КУпАП

Суд зазначає, що відповідач не дослідив обставини, які сприяли виявленню правопорушення, персональні дані порушника, мотиви та мету вчинення порушення, а також обставини поведінки порушника, а тому поспішно прийняв рішення про накладення на позивача стягнення у вигляді штрафу в межах максимально можливого розміру санкції ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

З урахуванням викладеного слід визнати, що відповідач під час розгляду цієї справи допустив порушення вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП про необхідність всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, що потягло постановлення рішення, яке не можна визнати цілком обґрунтованим.

Відповідно до ст. 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги або подання прокурора на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: залишає постанову без зміни, а скаргу або подання прокурора без задоволення; скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; скасовує постанову і закриває справу; змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи вищевикладене, оскаржувана постанова підлягає зміні в частині розміру стягнення у виді штрафу та зменшення його до розміру 17 000 грн.

Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями частини третьої статті 139 КАС України, яка передбачає, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов підлягає задоволенню частково, то позивачу слід відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 807,46 грн. (1211,20 х 66,66%, враховуючи пропорційність задоволених вимог - 17000/25500).

Керуючись ст. ст., 77, 205, 211, 217, 241, 246, 250, 255, 286 КАС України, -

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити частково.

Змінити захід стягнення в межах санкції ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, застосований до ОСОБА_1 відповідно до Постанови №1073 від 09.12.2024 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, - визначивши суму штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. 00 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 (юридична адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 807 грн.46 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

На підставі ч.2 ст. 271 КАС України копію судового рішення невідкладно надіслати учасникам справи.

Суддя: О.Є. Жукова