Справа № 280/6462/24
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2025-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 квітня 2025 року м. Дніпросправа № 280/6462/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Поспєлової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року (суддя Калашник Ю.В.) у справі №280/6462/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у нездійснені виплати: щомісячного основного та щомісячного додаткового грошового забезпечення, з урахуванням розмірів посадового окладу, премії, надбавки за особливості проходження служби, визначених наказом відповідача по стройовій частині від 13.10.2022 №287 (абз. 2 п. 6.19.), - за період з 1 серпня 2023 року по 22 грудня 2023 року; надбавки за вислугу років, у розмірі 30% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим спеціальним) званням - за весь час з моменту виникнення права на неї; додаткової винагороди, передбаченої п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168. п. 2 розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міноборони від 07.06.2018 №260 - з 1 серпня 2023 року по 22 грудня 2023 року - 100000,00 грн., щомісячно;

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснені виплати: компенсації за невикористану відпустки за 2022 та 2023 роки; компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій (за 2023 рік); матеріальної допомоги за 2023 рік для вирішення соціально-побутових питань; щомісячної премії в розмірі 613% посадового окладу, надбавки за особливості проходження служби у розмірі 87,8% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років з 01.12.2023 по 22.12.2023;

зобов`язати відповідача виплатити: щомісячне основне та щомісячне додаткове грошового забезпечення, з урахуванням розмірів посадового окладу, премії, надбавки за особливості проходження служби, визначених наказом відповідача по стройовій частині від 13.10.2022 №287 (абз. 2 п. 6.19.), - за період з 1 серпня 2023 року по 22 грудня 2023 року (з урахуванням виплачених сум); надбавку за вислугу років, у розмірі 30% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням - за весь час з моменту виникнення права на неї; додаткову винагороду, передбачену п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, п. 2 розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого

Наказом Міноборони від 07.06.2018 №260 - з 1 серпня 2023 року по 22 грудня 2023 року - 100000,00 грн., щомісячно;

зобов`язати відповідача виплатити: компенсацію за невикористану відпустку за 2022 та 2023 роки; компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій (за 2023 рік); матеріальну допомогу за 2023 рік для вирішення соціально-побутових питань; щомісячну премію в розмірі 613% посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 87,8% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років з 01.12.2023 по 22.12.2023;

зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати належних позивачу при звільнені сум по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що під час проходження військової служби відповідач не в повному обсязі нараховував та виплачував позивачу грошове забезпечення.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року позов задоволено частково, а саме:

визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 100000 грн., з розрахунку на місяць, пропорційно часу перебування у відпустці за станом здоров`я, у період з 20.08.2023 по 18.09.2023 та з 06.10.2023 по 04.11.2023;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 збільшену до 100000 грн. додаткову винагороду з розрахунку на місяць, пропорційно часу перебування у відпустці за станом здоров`я, за період з 20.08.2023 по 18.09.2023 та з 06.10.2023 по 04.11.2023, з урахуванням раніше виплачених сум.

В іншій частині позову відмовлено.

Судом відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо:

нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 за період з 01.08.2023 по 22.12.2023 (день звільнення позивача), крім періоду з 20.08.2023 по 18.09.2023 та з 06.10.2023 по 04.11.2023, в якому позивач перебував у відпустці, у зв`язку з отриманим тяжким пораненням. З цього приводу суд зазначив, що за інші періоди протягом часу з 01.08.2023 по 22.12.2023, не встановлено обставин, які визначаються постановою КМУ №168, як підстави для виплати додаткової винагороди.

виплати позивачу щомісячного основного та щомісячного додаткового грошового забезпечення, з урахуванням розмірів посадового окладу, премії, надбавки за особливості проходження служби, визначених наказом відповідача по стройовій частині від 13.10.2022 №287 (абз. 2 п. 6.19.) за період з 1 серпня 2023 року по 22 грудня 2023 року, а також компенсації за невикористані відпустки за 2022 та 2023 роки та компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік. З цього приводу суд зазначив про те, що надані відповідачем докази свідчать про виплату позивачу вказаних сум.

виплати матеріальної допомоги за 2023 рік для вирішення соціально-побутових питань. З цього приводу суду зазначив, що вказана допомога виплачується лише за рапортом військовослужбовця. У свою чергу, позивачем не надано доказів того, що він під час або після звільнення зі служби з таким рапортом звертався до відповідача.

стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З цього приводу суд зазначив, що на момент розгляду цієї справи спір щодо нарахування і виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, відсутні, оскільки відповідачем нарахування і виплата додаткової винагороди у розмірі 100000 грн., з розрахунку на місяць, пропорційно часу перебування у відпустці за станом здоров`я, на виконання цього рішення не здійснені, а тому позовні вимоги про нарахування і виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є передчасними.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову в повному обсязі. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилався на те, що судом першої інстанції невірно визначено період, за який у позивача було наявне право на отримання додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, у зв`язку з отриманим тяжким пораненням. Не погоджується позивач і з висновком суду першої інстанції щодо надання відповідачем доказів виплати спірних сум грошового забезпечення. З цього приводу вказує на те, що надані відповідачем докази не свідчать про види грошового забезпечення та періоди служби за які такі суми були нараховані та виплачені. Також, позивач висловлює свою незгоду з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З цього приводу зазначає, що оскільки судом встановлено факт неповного розрахунку з позивачем при звільненні, то наявні підстави і для обов`язку відповідача сплатити середній заробіток за час порушення строків розрахунків при звільненні.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

У зв`язку із звільненням позивача з військової служби наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 22.12.2023 №377 наказано виплатити позивачу:

компенсацію за невикористану основну відпустку за 2022 рік та 2023 рік;

компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік;

премію в розмірі 613% посадового окладу;

надбавку за особливості проходження служби розмірі 87,8% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років з 01.12.2023 по 22.12.2023.

У наказі зазначено, що матеріальна допомога за 2023 рік для вирішення соціально-побутових питань не виплачена.

Позивач зазначав, що на момент звернення до суду відповідач не здійснив виплати, зазначені у наказі від 22.12.2023 №377.

Крім того, відповідач протиправно не виплатив позивачу:

щомісячне основне та щомісячне додаткове грошового забезпечення, з урахуванням розмірів посадового окладу, премії, надбавки за особливості проходження служби, визначених наказом відповідача по стройовій частині від 13.10.2022 №287 (абз. 2 п. 6.19.) за період з 1 серпня 2023 року по 22 грудня 2023 року;

надбавку за вислугу років, у розмірі 30% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим спеціальним) званням - за весь час з моменту виникнення права на неї;

додаткову винагороду, передбаченої п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, п. 2 розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міноборони від 07.06.2018 №260 - з 1 серпня 2023 року по 22 грудня 2023 року - 100000,00 грн., щомісячно.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся з позовом до суду.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Щодо заявлених вимог про виплату додаткової винагороди (100000,0грн.), передбаченою постановою КМУ №168.

Так, заявлені позовні вимоги стосувалися виплати такої допомоги з 01.12.2023 по 22.12.2023.

Судом першої інстанції встановлено право позивачу на виплату додаткової винагороди за період з 01.08.2023 по 17.08.2023, з 20.08.2023 по 18.09.2023, з 06.10.2023 по 04.11.2023.

В інших періодах, які визначені позивачем, суд першої інстанції вказав на відсутність правових підстав для виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168.

Наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 року, затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (Далі Порядок №260).

Згідно абз.4 п.10 вказаного Порядку №260 у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних),- з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Також, згідно абз.5 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану (Далі Постанова №168) відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

З огляду на вказані норми права можливо дійти висновку про те, що до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн. включаються особи, які:

- перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини (включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого);

- перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком військово-лікарської комісії.

У спірному випадку встановлено, що відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №10917, позивач знаходився у стаціонарі з 09.08.2023 по 15.08.2023 з основним діагнозом: наслідки мінно-вибухової травми (а.с.16).

Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 06.08.2023 №221, позивач з 06.08.2023 вибув на лікування у зв`язку із раніше отриманим пораненням (а.с.26).

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 15.08.2023 №463Т травма тяжкого ступеню, поранення, так, пов`язане із захистом Батьківщини. Також відповідно до вказаної Довідки, позивач потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів (а.с.17).

Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 20.08.2023 №235, позивач з 20.08.2023 вибув у відпустку на лікування у зв`язку із раніше отриманим пораненням (а.с.24).

Відповідного до відпускного квитка №169, термін відпустки позивача з 20.08.2023 по 18.09.2023 (а.с.28).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що за час перебування позивача на стаціонарному лікуванні та у відпустці останній має право на додаткову грошову допомогу, передбаченому постановою КМУ №168.

Крім цього встановлено, що відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 27.09.2023 №2708/3 травма тяжкого ступеню, поранення, так, пов`язане із захистом Батьківщини. Також відповідно до вказаної Довідки, позивач потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів (а.с.30).

Відповідно до відпускного квитка № 256 (а.с.29), термін відпустки позивача з 06.10.2023 по 04.11.2023 (а.с.28).

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, за період з 06.10.2023 по 04.11.2023 позивач також мав право на отримання додаткової винагороди, відповідно до п. 13 розділу XXXIV Порядку №260 та постанови КМУ №168.

Тобто, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивач має право на додаткову винагороду за період стаціонарного лікування (09.08.2023 по 15.08.2023) та за період відпусток (з 20.08.2023 по 18.09.2023, з 06.10.2023 по 04.11.2023).

При цьому, суд першої інстанції встановив, що відповідно до Довідки №2928фс від 28.07.2024 позивачу за серпень 2023 року нараховано 48387,10грн. (а.с.58) і ця сума стосується додаткової винагороди за час перебування позивача на стаціонарному лікуванні.

З цих підстав, встановивши право позивача на виплату додаткової винагороди у вказані періоди та прийнявши до уваги факт виплати позивачу додаткової винагороди за період стаціонарного лікування, суд першої інстанції обгрунтовано зобов`язав відповідача виплатити позивачу додаткову винагороду за період з 20.08.2023 по 18.09.2023 та з 06.10.2023 по 04.11.2023.

Позивачем не надано доказів того, що він мав право на додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ №168, в інших періодах, ніж ті, що визначені судом першої інстанції.

Щодо заявлених вимог про протиправну бездіяльність відповідача стосовно нездійснені виплати позивачу щомісячного основного та щомісячного додаткового грошового забезпечення, з урахуванням розмірів посадового окладу, премії, надбавки за особливості проходження служби, визначених наказом відповідача по стройовій частині від 13.10.2022 №287 (абз. 2 п. 6.19.) за період з 1 серпня 2023 року по 22 грудня 2023 року, а також компенсації за невикористані відпустки за 2022 та 2023 роки та компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік.

Позивач стверджував, що під час проходження служби йому не було виплачено суми грошового забезпечення, які визначені в цьому наказі. При цьому, в позові позивач наводить суми коштів, які надійшли на його рахунок від відповідача починаючи з серпня 2023 року та на час звільнення після служби, а також після звільнення, і загальний розмір цих сум становить 559 235,97грн. Але, як зазначав представник позивача, позивач не є обізнаний про те, які види грошового забезпечення складали виплачені суми, у зв`язку з чим і наполягає на тому, що йому не були виплачені зазначені суми.

Суд першої інстанції, надаючи оцінку такій позиції позивача, витребував у відповідача інформацію про суми нарахованого та виплаченого грошового забезпечення та встановив, що позивачу виплачена компенсація за невикористану відпустки за 2022 та 2023 роки та компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік у розмірі 42594,12 грн.(а.с.63). Також позивачу виплачено премії у розмірі 12659,43грн. та 197382,43грн. (а.с.61, 62).

Щодо виплати матеріальної допомоги за 2023 рік для вирішення соціально-побутових питань, то суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що така допомога, виходячи з положень Порядку №260, виплачується за рапортом військовослужбовця, але у спірному випадку позивачем не було надано доказів того, що він звертався з таким рапортом до свого командування.

Таким чином, проаналізувавши надані відповідачем докази, в контексті заявлених позивачем вимог, суд першої інстанції дійшов правильних та обгрунтованих висновків, в частині заявлених вимог щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за час проходження позивачем військової служби.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заявлених вимог, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, суд першої інстанції, встановивши те, що з позивачем не був здійснений остаточний розрахунок при звільненні (не виплачена додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ №168 за вище вказані періоди), зазначив те, що заявлені вимоги в цій частині є передчасними, оскільки фактично додаткова винагорода у розмірі 100000 грн., з розрахунку на місяць, пропорційно часу перебування у відпустці за станом здоров`я, на виконання цього рішення відповідачем ще не виплачена.

З такими підставами для відмови в задоволенні позову, в цій частині заявлених вимог, суд апеляційної інстанції не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, додаткова винагорода, передбачена постановою КМУ №168, на яку мав право позивач, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст. 117 КЗпП України.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період (а не виникнення права на звернення із позовом до суду, як помилково вважав суд першої інстанції), протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Таким чином, оскільки у спірному випадку судом першої інстанції був встановлений факт не виплати позивачу додаткової винагороди при звільненні, право на яку він мав, то наявні підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення від 03.03.2025, наданою відповідачем на вимогу суду апеляційної інстанції, грошове забезпечення позивача за повні два місяці служби перед місяцем звільнення складало: жовтень 2023 року (31 день) 26078,03грн., листопад (30 днів) 2023 року 26078,03грн. Таким чином, середньоденне грошове забезпечення складає 855,01грн. (26078,03 х 2/61).

Позивача звільнено зі служби з 22.12.2023, а отже середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення повинен бути виплачений з 23.12.2023.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-ІХ (далі Закон №2352-ІХ) запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Отже, період стягнення середнього заробітку з 19 липня 2022 року до дня фактичного розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 153 901,80грн. (855,01грн. х 180 днів).

Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції, в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалення в цій частині заявлених вимог нової постанови.

Керуючись ст. ст. 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі №280/6462/24, в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та в цій частині заявлених вимог ухвалити нову постанову.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 153 901,80грн.

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі №280/6462/24 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати увалення, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст.ст.328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частини проголошено 01.04.2025

Повний текст постанови складено 02.04.2025

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк