Справа № 480/7814/24
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 р. Справа № 480/7814/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.01.2025, головуючий суддя І інстанції: О.А. Прилипчук, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602 по справі № 480/7814/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якій просила:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення відділу перерахунку пенсій №2 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області по о/р № НОМЕР_1 від 02 серпня 2024 року про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перерахунок пенсії, з урахуванням висновків суду.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до загального (страхового) стажу ОСОБА_1 періоди роботи: з 28.06.1983 по 27.09.1983 - період перебування у відпустці по догляду за дитиною, з 21.06.1985 по 18.11.1985 - період, коли позивач ОСОБА_1 , як жінка військовослужбовця, у зв`язку з переведенням чоловіка до нового місця проходження військової служби в іншу місцевість, мала професію, але не мала можливості працювати, з 31.12.1991 по 09.02.1993 - період роботи в промкомбінаті ІНФОРМАЦІЯ_2, з 12.02.1993 по 03.10.1996 - період проходження військової служби в військовій частині НОМЕР_2 , з 09.02.1998 по 07.08.1998 - період навчання на денній формі в Сумській філії Київського інституту підвищення кваліфікації і перепідготовки кадрів, з 18.12.1998 по 29.03.1999 - період роботи на посаді бухгалтера у Приватному підприємстві "Діона", з 17.08.2000 по 01.01.2001 - період роботи на посаді головного бухгалтера у приватного підприємця ОСОБА_2 .

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 11.04.2024 у відповідності до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з врахуванням всіх періодів страхового стажу відповідно до записів у трудовій книжці.

5. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2024, із заробітної плати, яка була отримана в російських рублях за період з 01.10.1991 по 09.02.1993 в ІНФОРМАЦІЯ_1 та в період військової служби з 12.02.1993 по 31.10.1996 в військовій частині НОМЕР_2 по курсу української гривні до російського рубля на день призначення пенсії - 4,1828 грн за 10 російських рублів.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 02 серпня 2024 року по о/р № НОМЕР_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 29.06.1983 року по 27.09.1983, з 21.06.1985 по 18.11.1985, з 31.12.1991 по 09.02.1993, з 12.02.1993 по 03.10.1996, з 09.02.1998 по 07.08.1998, з 18.12.1998 по 29.03.1999, з 17.08.2000 по 01.01.2001.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 26.07.2024, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області суму судового збору в розмірі 605,60 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що рішенням Головного Управління Пенсійного фонду України у Житомирській області за № 32 від 02.08.2024 відмовлено позивачу в перерахунку пенсії за віком та незарахуванні до страхового стажу та заробітної плати періодів роботи, а саме: з 28.06.1983 по 27.09.1983 - період перебування у відпустці по догляду за дитиною; з 21.06.1985 по 18.11.1985 - період, коли позивач ОСОБА_1 , як жінка військовослужбовця, у зв`язку з переведенням чоловіка до нового місця проходження військової служби в іншу місцевість, мала професію, але не мала можливості працювати, що відповідає запису №2 в трудовій книжці Серії НОМЕР_3 відповідно до п. " 3" ст. 56 ЗУ "Про пенсійне забезпечення"; 31.12.1991-09.02.1993- період роботи в промкомбінаті ІНФОРМАЦІЯ_2, що відповідає записам №3, 4, 5, 6, 7 в трудовій книжці Серії НОМЕР_3 ; 12.02.1993-03.10.1996 - період проходження військової служби в військовій частині НОМЕР_2 , що відповідає записам №8,9 в трудовій книжці Серії НОМЕР_3 ; 09.02.1998-07.08.1998 - період навчання на денній формі в Сумській філії Київського інституту підвищення кваліфікації і перепідготовки кадрів, що підтверджується записами №14,15 в трудовій книжці Серії НОМЕР_3 , довідкою Сумської філії Сумського обласного центру зайнятості №481/107 від 16.05.2024 та дипломом молодшого спеціаліста Серії ДМСК № НОМЕР_4 від 07.08.1998; 18.12.1998-29.03.1999 - період роботи на посаді бухгалтера у Приватному підприємстві "Діона", що підтверджується записами №18,19 у трудовій книжці Серії НОМЕР_3 ; 17.08.2000-01.01.2001 - період роботи на посаді головного бухгалтера у приватного підприємця ОСОБА_2 , що підтверджується записами №24,25 у трудовій книжці трудовій книжці Серії НОМЕР_3 . Мотивами відмови у перерахунку пенсії є те, що ОСОБА_1 надано довідки від 07.05.2024, видані архівним відділом адміністрації муніципальної освіти "Ахтубинський муніципальний район Астраханської області", які неможливо взяти до уваги, оскільки з 01 січня 2023 року росія припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Крім того, у відмові у перерахунку пенсії зазначено, що неможливо взяти до уваги довідку №481/107 від 16.05.2024, оскільки ОСОБА_1 надано копію вказаної довідки.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що 20.03.2024 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV (а.с. 43).

02.04.2024 Сумським ОУПФУ прийнято рішення №32, яким ОСОБА_1 призначено пенсію за віком згідно ЗУ №1058 (а.с. 42-43).

Відповідно до розрахунку стажу Сумського ОУПФУ ОСОБА_1 до страхового стажу зараховано 33 роки 6 місяців 1 день (а.с.42).

04.04.2024 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Сумській області із заявою щодо проведення допризначення пенсії у зв`язку наданими додатковими документами (а.с. 37).

09.04.2024 ГУ ПФУ в Черкаській області прийнято рішення про відмову в перерахунку пенсії (а.с. 37- 38).

У вказаному рішенні відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періоди проходження військової служби з 01.02.1993 по 31.10.1996 та період навчання.

В обґрунтування відмови зазначено, що згідно пункту 22 Порядку підтвердження наявного стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 стаж роботи громадян України за її межами підтверджується документами, легалізованими відповідно до законодавства (крім роботи на території колишнього СРСР і держав, з якими колишнім СРСР було укладено угоди про соціальне забезпечення, до укладення відповідних двосторонніх угод). У зв`язку з тим, що з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, станом на дату розгляду заяви ОСОБА_1 відсутній відповідний двосторонній договір з російською федерацією. У зв`язку з чим, на думку ГУ ПФУ в Черкаській області відсутні законодавчі підстави для зарахування стажу та заробітної плати.

Крім того, у вказаному рішенні відмовлено у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періоду навчання, оскільки в дипломі про перепідготовку від 07.08.1998 НОМЕР_7 не вказана дата початку періоду навчання, а також не надана інформація про форму навчання (денна чи заочна).

26.04.2024 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до ГУ ПФУ в Сумській області про зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.01.1992 по 03.10.1996 (а.с. 32).

03.05.2024 ГУ ПФУ в м. Києві прийнято рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у перерахунку пенсії у зв`язку з тим, що з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення (а.с. 36).

18.06.2024 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Сумській області із заявою про перерахунок пенсії (а.с. 33), в якій просила зарахувати їй до страхового стажу періоди роботи, відповідно до записів у трудовій книжці Серії НОМЕР_3 , а саме:

- з 28.06.1983 по 27.09.1983 - період перебування у відпустці по догляду за дитиною;

- з 21.06.1985 по 18.11.1985 - період, коли позивач ОСОБА_1 , як жінка військовослужбовця, у зв`язку з переведенням чоловіка до нового місця проходження військової служби в іншу місцевість, мала професію, але не мала можливості працювати, що відповідає запису №2 в трудовій книжці Серії НОМЕР_3 відповідно до п. " 3" ст. 56 ЗУ "Про пенсійне забезпечення";

- 31.12.1991-09.02.1993- період роботи в промкомбінаті ІНФОРМАЦІЯ_2;

- 12.02.1993-03.10.1996 - період проходження військової служби в військовій частині НОМЕР_2 ;

- 09.02.1998-07.08.1998 - період навчання на денній формі в Сумській філії Київського інституту підвищення кваліфікації і перепідготовки кадрів;

- 18.12.1998-29.03.1999 - період роботи на посаді бухгалтера у Приватному підприємстві "Діона";

- 17.08.2000-01.01.2001 - період роботи на посаді головного бухгалтера у приватного підприємця ОСОБА_2

19.07.2024 ГУ ПФУ в Сумській області прийнято рішення по о/р № НОМЕР_1 , яким позивачці відмовлено у перерахунку пенсії (а.с. 34).

У рішенні зазначено, що заява ОСОБА_1 не відповідає встановленому зразку відповідно до Додатку 1 Постанови Правління Пенсійного фонду України "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 27.12.2005 №22-1.

26.07.2024 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Сумській області із заявою про перерахунок пенсії.

02.08.2024 ГУ ПФУ в Житомирській області прийнято рішення по о/р № НОМЕР_1 , яким ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії (а.с. 35).

В обґрунтування відмови зазначено, що ОСОБА_1 надано довідки від 07.05.2024, видані архівним відділом адміністрації муніципальної освіти "Ахтубинський муніципальний район Астраханської області", які неможливо взяти до уваги, оскільки з 01 січня 2023 року росія припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Крім того, у відмові у перерахунку пенсії зазначено, що неможливо взяти до уваги довідку №481/107 від 16.05.2024, оскільки ОСОБА_1 надано копію вказаної довідки.

Вважаючи відмову у перерахунку пенсії протиправною, позивачка звернулась до суду з позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з протиправності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 02 серпня 2024 року по о/р № НОМЕР_1 .його скасування та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 29.06.1983 року по 27.09.1983, з 21.06.1985 по 18.11.1985, з 31.12.1991 по 09.02.1993, з 12.02.1993 по 03.10.1996, з 09.02.1998 по 07.08.1998, з 18.12.1998 по 29.03.1999, з 17.08.2000 по 01.01.2001, а належним та достатнім способом захисту позивачки буде зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з дати звернення із заявою про такий перерахунок, а саме: 26.07.2024, з урахуванням висновків суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону № 1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказанго Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Водночас у пункті 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

У статті 1 вказаного Закону № 1058-ІV наведено наступні визначення:

Пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбачуваного цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

За приписами пункту 1 частини першої статті 24 Закону № 1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно частини другою статті 24 Закону № 1058-ІV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Колегія суддів наголошує, що спір у цій справі між сторонами виник у зв`язку з відмовою у зарахуванні до страхового стажу позивача, періодів роботи: з 28.06.1983 по 27.09.1983, з 21.06.1985 по 18.11.1985, з 31.12.1991 по 09.02.1993, з 12.02.1993 по 03.10.1996, з 09.02.1998 по 07.08.1998, з 18.12.1998 по 29.03.1999, з 17.08.2000 по 01.01.2001 на території російської федерації, оскільки російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. З цієї ж підстави відповідачем не враховані довідки про заробітну плату за спірний період.

Так, відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Судова колегія зауважує, що зі змісту трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_3 судом встановлено, що відповідно до запису №2 позивач була звільнена з займаної посади у зв`язку із переводом чоловіка до нового місяця служби в іншу місцевість (а.с.15 звор.бік).

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ дружинам (чоловікам) військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, до загального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за віком, зараховується період проживання разом з чоловіком (дружиною) в місцевостях, де не було можливості працевлаштування за спеціальністю, але не більше 10 років.

Пунктом «з» ч.3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ передбачено, що до стажу роботи зараховується також: період проживання дружин осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби з чоловіками в місцевостях, де була відсутня можливість їх працевлаштування за спеціальністю, але не більше 10 років.

Суд зазначає, що оскаржуване рішення та розрахунок страхового стажу позивачки не місять підстав відмови у зарахуванні спірного періоду до страхового стажу ОСОБА_1 , отже позивачка має право на зарахування до страхового стажу період з 21.06.1985 по 18.11.1985.

Крім того, зі змісту трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_3 судом встановлено, що відповідно до записів №3-7 позивач в період з 19.11.1985 по 09.02.1993 року працювала на посаді зав складом ательє військового пошиву одягу (а.с.15 звор.бік-16).

В період з 12.02.1993 по 03.10.1996 ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується записами у трудовій книжці №8-9 (а.с.16 звор.бік).

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно абзацу 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Отже, наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди враховується при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Відповідно до Постанови КМУ від 29 листопада 2022 №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (надалі постанова №1328), Україна вийшла з вищезазначеної Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02 грудня 2022 року. Отже, до набрання чинності постановою №1328, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою.

Варто зауважити, що відповідно до частини першої статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до Конвенції звільняє учасників договору від усякого зобов`язання виконувати договір у майбутньому та не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення.

При цьому, відповідно до частини другої статті 13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Відтак, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року підлягає застосуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в російській федерації, оскільки вказана Угода була чинною на момент набуття стажу.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 23 Загальної декларації прав людини, пункту 4 статті 1 Європейської соціальної хартії та статті 46 Конституції України, працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.

Тож, припинення участі однієї з договірних сторін в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, не є підставою для відмови в зарахуванні стажу роботи позивача, адже такий стаж ним набутий до припинення участі як російської федерації так і України.

Відтак, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи зараховуються до трудового стажу громадян держав - учасників.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen V. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Серед критеріїв, принципів, які повинні застосовуватись суб`єктом владних повноважень при прийнятті ними рішень та вчиненні дій та якими керується адміністративний суд у разі оскарження таких рішень, дій (ст. 2 КАС України), є, зокрема, принцип законності, відповідно до якого суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним, а рішення суб`єкта владних повноважень має прийматися обґрунтовано, тобто, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень вказаному критерію для оцінювання рішення, (дій) є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову, за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивача.

Проаналізувавши викладене, судом першої інстанції вірно визнано за необхідне зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 21.06.1985 по 18.11.1985, з 31.12.1991 по 09.02.1993, з 12.02.1993 по 03.10.1996.

Також, відповідно до записів №14-15 трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_3 встановлено, що позивач в період з 09.02.1998 по 07.08.1998 року навчалася в Сумській філії НПК і ПК важкого машинобудування (а.с.17 звор.бік-18).

В матеріалах справи наявна довідка Сумської філії Сумського обласного центру зайнятості від 481/107 від 16.05.2024, якою підтверджено факт навчання на денній формі навчання в Сумській філії Київського інституту підвищення кваліфікації кадрів з 09.02.1998 по 07.08.1998.

Відповідно до п. «д» ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачка має право на зарахування до страхового стажу період навчання в Сумській філії НПК і ПК важкого машинобудування з 09.02.1998 по 07.08.1998, а тому позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи 09.02.1998 по 07.08.1998 підлягають задоволенню.

Відповідно до п. «ж» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Згідно статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (у разі якщо дитина потребує домашнього догляду, на підставі медичного висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Отже, час догляду за дитиною, у тому числі у період до 01.01.2004 року, зараховується до страхового стажу непрацюючій матері (до досягнення нею 3-річного віку) чи працюючій особі, якій у встановленому законом порядку надана відповідна відпустка по догляду за дитиною до 3- та 6-річного віку.

Позивачем надано Свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_5 , згідно змісту якого 08.04.1981 позивачка народила- ОСОБА_3 (а.с.44).

Судом встановлено, що в період з 01.09.1980 по 28.06.1983 позивачці було зараховано страховий стаж за навчання у вищих/середніх НЗ. (а.с.43).

Згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_3 та розрахунку стажу позивачка у період з 29.06.1983 року по 27.09.1983 року не працювала.

Відповідно до п. 11 Порядку № 637, час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

Документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, і те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював, є: виписка з трудової книжки; відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією; інформація із системи персоніфікованого обліку.

Отже, відповідно до п. «ж» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та п. 11 Порядку № 637 позивачка має право на зарахування до страхового стажу час догляду за дитиною в період з 29.06.1983 року по 27.09.1983, а тому позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи 29.06.1983 по 27.09.1983 підлягають задоволенню.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу 28.06.1983 - періоду перебування ОСОБА_1 у відпустці по догляду за дитиною, оскільки зазначену дату вже було зараховано до страхового стажу позивачки- навчання у ВНЗ.

Крім того, згідно розрахунку стажу позивачки судом встановлено, що відповідачем не зараховано до страхового стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 18.12.1998 по 29.03.1999 та з 17.08.2000 по 01.01.2001.

Разом з тим, судом зі змісту трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_3 встановлено, що позивач в період з 18.12.1998 по 29.03.1999 працювала на посаді бухгалтера у Приватному підприємстві "Діона" (а.с.18 звор.бік).

Також, судом зі змісту трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_3 встановлено, що позивач в період з 17.08.2000 по 10.04.2002 працювала на посаді головного бухгалтера у приватного підприємця ОСОБА_2 (а.с.19 звор.бік-20).

Суд зазначає, що оскаржуване рішення не містить підстав для відмови у зарахуванні зазначених періодів роботи до страхового стажу.

Згідно статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а порядок підтвердження трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Згідно з пунктами 1, 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 17 Порядку №637 визначено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника (пункт 18 Порядку №637).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637: довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Суд звертає увагу на те, що записи трудової книжки позивача містять повну інформацію про роботу ОСОБА_1 у спірний період та характер виконуваних позивачем робіт.

Жодних недоліків до трудової книжки відповідачем не зазначено.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вірно зазначив, що у відповідача були відсутні підстави для не зарахування періодів роботи позивачки з 18.12.1998 по 29.03.1999 та з 17.08.2000 по 01.01.2001 до страхового стажу, а тому позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 18.12.1998 по 29.03.1999 та з 17.08.2000 по 01.01.2001 підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області по о/р № НОМЕР_1 від 02 серпня 2024 року про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Так, в справі, яка розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України "Про пенсійне забезпечення" та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 у справі №21-1465а15, а також у постанові Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №227/3208/16-а. Щодо ефективного способу захисту шляхом зобов`язання відповідача призначити пенсію з певної дати зроблено висновки Верховним Судом і у постановах від 29.04.2020 у справі №826/9781/18, від 25.06.2020 у справі №520/10521/19.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відмова у зарахуванні спірних періодів роботи позивача до страхового стажу позивача Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області мотивована тим, що з 01.01.2023 Україна припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає такі покликання безпідставними, оскільки припинення участі в цій Угоді, не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, так як такий стаж набутий до ухвалення такого рішення.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що частина 2 статті 13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення передбачає, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Таким чином, оскільки зарахування спірниз періодів роботи позивача до страхового стажу є варіантом правомірної поведінки, від якого відповідач безпідставно ухилився, тому це питання не може бути віднесено до дискреційних повноважень органу пенсійного фонду з огляду на приписи чинного пенсійного законодавства та як наслідок, з метою поновлення порушених прав позивача, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області необхідно зобов`язати зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) періоди роботи з 29.06.1983 року по 27.09.1983, з 21.06.1985 по 18.11.1985, з 31.12.1991 по 09.02.1993, з 12.02.1993 по 03.10.1996, з 09.02.1998 по 07.08.1998, з 18.12.1998 по 29.03.1999, з 17.08.2000 по 01.01.2001 та провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 26.07.2024, з урахуванням висновків суду.

Стосовно стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч. 6 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Згідно із ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (в подальшому - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі № 826/1216/16 та в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 р. у справі № 810/3806/18, від 31.03.2020 р. у справі № 726/549/19.

Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 02.09.2020 р. у справі № 826/4959/16.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім того, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 р. у справі № 200/14113/18-а, від 31.03.2020 р. у справі № 726/549/19, від 21.05.2020 р. у справі № 240/3888/19, від 11.02.2021 р. у справі № 520/9115/19, № 640/19536/18 від 03.02.2022 р.

Також, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду першої інстанції було подано наступні документи: акт приймання-передачі виконаних робіт від 28.08.2024 року, відповідно до якого, адвокатом було надано Клієнту наступні послуги: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, що стосуються предмету Договору; формування правової позиції, вивчення нормативно-правової бази та вивчення судової практики щодо предмету Договору; формування витягів в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; складення та направлення адвокатських запитів; складання адміністративного позову; надання консультаційних послуг щодо представництва інтересів Клієнта в Сумському окружному адміністративному суді по даній справі; представництво інтересів клієнта в Сумському окружному адміністративному суді. Загальна вартість наданих послуг становить - 10 000,00 грн (а.с. 45).

Також представником позивача надано платіжну інструкцію від 12.08.2024 року № @2PL433292, відповідно до якої за послуги, згідно договору № 17 від 09.08.2024 сума понесених витрат складає 10 000,00 грн (а.с. 48).

Надаючи оцінку документам, що надані з метою обґрунтування розміру понесених судових витрат на правничу допомогу у взаємозв`язку з фактичними обставинами цієї справи, колегія суддів зазначає, що цей спір виник у справі незначної складності та не характеризується наявністю виключної правової проблеми, значним суспільним інтересом до її розгляду, великою кількістю зібраних і поданих до суду доказів тощо.

Суд апеляційної інстанції з огляду на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України враховує правову позицію постанови Верховного Суду від 17.09.2019р. по справі №810/3806/18 (адміністративне провадження №К/9901/11333/19, №К/9901/12479/19), де указано, що за положеннями ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012р. №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, враховуючи ціну позову, обставини цієї справи та надані позивачем докази в їх сукупності та, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Сумської митниці Державної митної служби в розмірі 3000 грн.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Суд першої інстанції надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору та дослухався до усіх аргументів сторін, які здатні вплинути на результат вирішення спору.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.01.2025 по справі №480/7814/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк