Справа № 640/107/20
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2025 рокуСправа №640/107/20
02 січня 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ СТАТУС ГРУП (далі позивач) до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (далі відповідач), в якій позивач просить суд:
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність рішень відповідача, що є предметом оскарження. Стверджує, що відповідач безпідставно не врахував допущену позивачем помилку під час внесення його учасниками внесків до статутного капіталу, а також за відсутності достатніх правових підстав констатував несвоєчасність перерахування позивачем ПДФО.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 640/107/20 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Григоровичу П.О.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 січня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №640/107/20, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
05 лютого 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Повторює виклад Акту перевірки та наполягає на правомірності податкових повідомлень-рішень, які є предметом оскарження.
В зв`язку з реалізацією положень Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» дана адміністративна справа 29 січня 2025 року надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, призначено до розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Наказом відповідача від 15.02.2019 року №1995 року призначено документальну планову виїзну перевірку позивача з 28.03.2019 року по дату завершення перевірки, тривалістю 10 робочих днів.
24 квітня 2019 року відповідачем складено Акт №410/26-15-14-06-02/39363414 про результати документальної планової перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року, валютного за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 26.08.2014 року по 31.12.2018 року та іншого законодавства (далі Акт перевірки).
Актом перевірки встановлено, зокрема, наступні порушення, допущені позивачем:
- пп. 134.1.1. п. 134.1. ст. 134 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 108000,00 грн за 2016 рік;
1) за податковим зобов`язанням 108000,00 грн;
1) за податковим зобов`язанням 3758,22 грн;
Вважаючи такі ППР протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Суд зауважує, що виклад нормативно-правового регулювання здійснюється в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин.
Підпунктом 14.1.81. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України встановлено, що інвестиції - господарські операції, які передбачають придбання основних засобів, нематеріальних активів, корпоративних прав та/або цінних паперів в обмін на кошти або майно. Інвестиції поділяються на:
а) капітальні інвестиції - господарські операції, що передбачають придбання будинків, споруд, інших об`єктів нерухомої власності, інших основних засобів і нематеріальних активів, що підлягають амортизації відповідно до норм цього Кодексу;
б) фінансові інвестиції - господарські операції, що передбачають придбання корпоративних прав, цінних паперів, деривативів та/або інших фінансових інструментів. Фінансові інвестиції поділяються на:
прямі інвестиції - господарські операції, що передбачають внесення коштів або майна в обмін на корпоративні права, емітовані юридичною особою при їх розміщенні такою особою;
портфельні інвестиції - господарські операції, що передбачають купівлю цінних паперів, деривативів та інших фінансових активів за кошти на фондовому ринку або біржовому товарному ринку
Згідно з пп. 54.3.2., 54.3.3. п. 54.3. ст. 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо:
- дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках;
- згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.
Відповідно до п. 58.1. ст. 58 Податкового кодексу України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян).
Пунктом 86.8. ст. 86 Податкового кодексу України встановлено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та/або додаткових документів, поданих у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень та/або додаткових документів і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.
За п. 123.1. ст. 123 Податкового кодексу України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов`язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.
Згідно з пп. 134.1.1. п. 134.1. ст. 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:
- зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);
- збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:
- збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);
- зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Відповідно до пп. 168.1.1., 168.1.2., 168.1.5. п. 168.1. ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.
Якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.
За пп. 168.4.4. п. 168.4. ст. 168 Податкового кодексу України юридична особа за своїм місцезнаходженням та місцезнаходженням не уповноважених сплачувати податок відокремлених підрозділів, відокремлений підрозділ, який уповноважений нараховувати, утримувати і сплачувати (перераховувати) до бюджету податок, за своїм місцезнаходженням одночасно з поданням документів на отримання коштів для виплати належних платникам податку доходів, сплачує (перераховує) суми утриманого податку на відповідні рахунки, відкриті в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів за місцезнаходженням відокремлених підрозділів, а у випадках, передбачених цим Кодексом, - за місцезнаходженням земельних ділянок, земельних часток (паїв), виділених або не виділених в натурі (на місцевості).
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Підстави для прийняття цього ППР викладені у п. 3.1.1.1. Акту перевірки. За змістом викладених обставин учасниками позивача є дві особи: ОСОБА_1 (60%) та ОСОБА_2 (40%). 09.02.2016 року учасниками товариства прийнято рішення збільшити статутний капітал до 20 млн гривень (з 14 млн), тобто збільшення склало 6 млн. Обома учасниками протягом березня 2016 року внесено до статутного капіталу декількома платежами по 3 млн грн.
Водночас, в наявності наступна суперечність: в картці рахунку 40 «Статутний капітал» учасник ОСОБА_1 збільшив статутний капітал на 3,6 млн (а згідно банківських виписок тільки на 3 млн), в той час як учасник ОСОБА_2 , збільшила статутний капітал на 2,4 млн (а згідно банківських виписок 3 млн).
Тобто, зроблені внески на збільшення статутного капіталу не відповідають частками учасників (мало б бути внесення 3,6 млн від ОСОБА_1 та 2.4. від ОСОБА_2 ).
Позивач надав довіреність ОСОБА_1 на ОСОБА_2 , якою доручив останній внести готівкові кошти до статутного капіталу товариства в сумі 600 тис, для чого забезпечив її коштами.
Згідно позиції позивача така ситуація зумовлена тим, що ОСОБА_2 в окремих заявах на переказ готівки не вказала, що вона вносила кошти як не свій внесок, а внесок ОСОБА_1 . З цих підстав у ОСОБА_2 в наявності надміру внесені 600 тис внесків до статутного капіталу, а у ОСОБА_3 нестача на цю ж суму.
Результат оцінки відповідачем таких обставин наявний на сторінці 12 Акту перевірки та зводиться до висновку про те, що грошові кошти у розмірі 600 тис, які надійшли на рахунок позивача з призначенням платежу «внесок ОСОБА_2 » не можуть відноситись до внеску статутного капіталу ОСОБА_1 , а тому є доходом позивача від ОСОБА_2 , який позивач не відобразив та не оподаткував.
Згідно п.5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 року №290, дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.
В цій справі відповідач не заперечував, що внески учасників в капітал товариства не оподатковуються, зауважень до решти збільшення статутного капіталу не мав (капітал зріс на 6 млн, в той час як спірними є лише 600 тис, що зумовлено призначенням платежу).
Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано (п. 2);
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п. 3);
добросовісно (п. 5);
розсудливо (п. 6);
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п. 8).
Зазначені критерії хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення та вчиняє дії.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 року у справі № 9901/459/21.
Суд констатує, що визнана сторонами помилка щодо учасника, від якого вноситься статутний внесок ( ОСОБА_2 замість ОСОБА_1 ), не змінює спрямування цих коштів саме на зростання статутного капіталу, а не будь-яку іншу мету. Як наслідок, незалежно від того від якого учасника чи на користь якого учасника надійшли кошти, вони все ще є саме статутним внеском. Сам відповідач в Акті перевірки (сторінки 4-5) не вказував, що у позивача наявне неповне внесення статутного капіталу, таких зауважень не висував. Навпаки, відповідач фактично визнавав факт внесення кожним з учасників по 3 млн, а також що в рахунку 40 «Статутний капітал» загальна сума складає саме 20 млн.
Отже, суд констатує, що допущена помилка не може зумовлювати оподаткування відповідних коштів (600 тис), які помилково обліковані як внесок одного, а не іншого учасника товариства, оскільки все ще йдеться про внесок в статутний капітал, який в будь-якому разі не оподатковується.
Таким чином, відповідач діяв необґрунтовано та нерозсудливо, визначаючи спірну суму 600 тис. як неоподаткований дохід, а не як внесок до статутного капіталу, допустивши цим самим також і надмірний формалізм та явну непропорційність допущеного порушення і застосованих наслідків.
Відповідно, і застосування санкцій не мало правових підстав, оскільки податкове правопорушення вчинено не було.
Підстави для прийняття цього ППР викладені у п. 3.1.4.2. Акту перевірки. За змістом викладених обставин позивач несвоєчасно сплачував ПДФО із заробітної плати:
1) за 2018 році 3758,22 грн;
Позивач в позові вказав, що ППР форми «Д» в цій ситуації не могло бути складено, оскільки не було встановлено порушень порядку утримання ПДФО з джерел виплати доходів (не встановлено заниження/завищення суми податку) та фактично перевіркою встановлено заборгованість позивача перед бюджетом на суму 3758,22 грн. Цим самим відповідач повторно зобов`язав позивача сплатити ту суму, яка підлягає сплаті.
Щодо штрафу позивач вказав, що відсутній сам факт погашення податкового боргу позивачем, а тому неможливо притягнути платника податків до відповідальності за порушення правил сплати (відсутня сама така сплата податку).
Згідно Акту перевірки сума 3758,22 грн є саме несплаченою сумою ПДФ до бюджету в 2018 році.
Підпунктами 14.1.39, 14.1.156, 14.1.17.5 Податкового кодексу України встановлено, що:
- грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності;
- податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк)
- податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Згідно п. 54.2. ст. 54 Податкового кодексу України грошове зобов`язання щодо суми податкових зобов`язань з податку, що підлягає утриманню та сплаті (перерахуванню) до бюджету в разі нарахування/виплати доходу на користь платника податку - фізичної особи, вважається узгодженим податковим агентом або платником податку, який отримує доходи не від податкового агента, в момент виникнення податкового зобов`язання, який визначається за календарною датою, встановленою розділом IV цього Кодексу для граничного строку сплати податку до відповідного бюджету.
За підпунктами 168.1.2. та 168.1.5. п. 168.1. ст. 168 Податкового кодексу України:
Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.
Якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.
Отже, позивач, будучи податковим агентом, не сплатив ПДФО на суму 3758,22 грн. Згідно приписів п. 54.2. ст. 54 Податкового кодексу України таке зобов`язання вважається узгодженим позивачем в момент виникнення податкового зобов`язання, що визначається календарною датою для граничного строку сплати податку. Таким моментом згідно пп. 168.1.2. та 168.1.5. п. 168.1. ст. 168 Податкового кодексу України була дата виплати доходу, а в разі лише нарахування, без виплати у строк для місячного податкового періоду.
В даній справі не має значення коли саме податкове зобов`язання стало узгодженим, адже під час перевірки в квітні 2019 року відповідна подія в будь-якому випадку настала, як наслідок, податкове зобов`язання стало податковим боргом та обліковується за позивачем.
Механізм примусового стягнення податкового боргу ініціюється відповідачем шляхом направлення податкової вимоги.
Натомість відповідач, констатуючи несплату податку (тобто, бюджет не отримав певну суму коштів) саме збільшив позивачу суму податкового зобов`язання, тобто дійсно фактично вказав на необхідність подвійної сплати такого податку: і як податкового боргу, що вже виник як несплачені позивачем кошти, і як податкове зобов`язання у розмірі, на який воно було збільшено в силу самого ППР. Таким чином, одна й та ж сума податку з одного й того ж об`єкту оподаткування була б сплачена двічі.
Відповідно, суд визнає протиправним збільшення позивачу податкового зобов`язання з ПДФ спірним ППР.
Щодо штрафної санкції суд зазначає, що вона застосована згідно п. 1 ст. 127 Податкового кодексу України, що прямо вказано у самому ППР.
При цьому в Акті перевірки прямо вказано, що йдеться про несвоєчасну сплату податку за період 2016-2018 роки.
Положення статті 127 Податкового кодексу України встановлюється як міра відповідальності, яка покладається на платника податків, в тому числі і на податкового агента, саме за несплату (неперерахування) податків, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків. Відповідність розміру штрафних санкцій за вчинення такого порушення визначається (обчислюється) не з часу затримки такої несплати, як передбачено ст. 126 ПК України, а з кількості разів допущених таких порушень протягом певного періоду часу.
Тобто склад порушення передбачає, що нарахування, сплата чи утримання податку не відбулися до чи на момент виплати доходу.
Отже, вирішуючи питання щодо правомірності застосування до платника податків штрафів, визначених статтею 127 Податкового кодексу України, слід з`ясовувати, чи була проявлена з боку такого платника протиправна бездіяльність у вигляді не нарахування, неутримання та/або несплати податкового зобов`язання.
Якщо на момент виявлення порушення контролюючим органом, незалежно від періоду, який охоплено перевіркою, самостійно визначена сума податку за вказаний період сплачена в повному обсязі, то такі обставини фактично свідчать не про несплату податку, а про його несвоєчасну сплату, відповідальність за що передбачена положеннями статті 126 Податкового кодексу України.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12.03.2025 року у справі №200/7905/20-а.
Суд констатує, що стверджуючи про «несвоєчасну сплату» відповідач фактично підтвердив факт сплати податку. Обставина своєчасності такої сплати перебуває в межах правового регулювання ст. 126 Податкового кодексу України.
При вирішенні такого спору судам першочергово необхідно було встановити, чи вжив позивач всі достатні, необхідні та залежні від нього заходи з метою дотримання правил та норм, визначених у положеннях чинного законодавства, чи діяв він добросовісно, затримуючи сплати узгоджених податкових зобов`язань (наявність/відсутність непереборних обставин щодо несвоєчасної сплати), чи вчиняв всі необхідні активні дії, зокрема, щодо повідомлення відповідача про неможливість сплати податкових зобов`язань через відсутність коштів на рахунках чи неможливістю їх використання та щодо відшукування необхідних коштів. З`ясування судами вищезазначених обставин має суттєве значення для повного та всебічного розгляду справи та прийняття обґрунтованого та законного рішення. В той час, як недослідження вказаних питань під час судового розгляду справи, призводить до формального підходу до вирішення справи та невмотивованих, необґрунтованих висновків щодо відсутності умислу та вини платників податків, без достатніх на те підстав.
Суд зазначає, що хоча й не позбавлений можливості скасувати рішення суб`єкта владних повноважень у частині, однак в даній справі таке часткове скасування є неможливим, оскільки з матеріалів перевірки, які наявні в матеріалах справи, а також з урахуванням позиції відповідача згідно відзиву, ним взагалі під час перевірки не досліджувались вищевикладені обставини, з якими могла б бути пов`язана затримки по сплаті податків.
Як наслідок, для часткового скасування ППР суд мав би вперше та замість відповідача встановлювати відповідні обставини, що не узгоджується з повноваженнями суду та принципу поділу влади. Адже передусім предметом судового розгляду є правомірність спірних ППР за результатом процедури перевірки, якщо така перевірка сама по собі була неповною.
Окрім цього, на відміну від математичного відокремлення правомірних нарахувань від протиправним (наприклад, перерахунок періоди затримки реєстрації податкових накладних, перерахунок за належною ставкою податку) в даній справі йшлося б про встановлення судом складу іншого правопорушення, передбаченого іншою нормою права. Сам відповідач за результатом перевірки не встановив діянь згідно ст. 126 Податкового кодексу України, а тому самостійне встановлення їх судом являло б підміну повноважень контролюючого органу.
Позивач також посилався на обставини проведення перевірки зміну місцезнаходження через ремонт, однак ця обставина не впливала на правомірність спірних ППР, натомість має значення для строку звернення до суду, який в даній справі не пропущено.
Враховуючи зазначене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Щодо розподілу судових витрат.
При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 2323,22 грн, що підтверджується платіжним документом від 26.12.2019 року. Відповідно до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений судовий збір за подання позову підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко