Справа № 340/6300/24
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2025-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 березня 2025 року м. Дніпросправа № 340/6300/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року в адміністративній справі №340/6300/24 (головуючий суддя першої інстанції Сагун А.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 25.09.2024 року звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_2 , видати наказ на його звільнення з військової служби відповідно за рапортом від 06.03.2024 року на підставі підпункту «г» статті 26 Закону №2232-XII через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Апелянт вказує, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини у справі, оскільки позивачем разом з рапортом про звільнення та разом із даним адміністративним позовом подані документи, які не є достатніми для звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації у військовий час за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII, тому можна зробити висновок про правомірність дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у задоволенні такого рапорту. Вважає, що приписами ч.4 статті 26 вказаного Закону не передбачено такої підстави для звільнення військовослужбовців - наявність третьої групи інвалідності у дружини (чоловіка) як під час дії особливого періоду так і під час воєнного стану. Всі підстави для звільнення, які передбачені вказаною нормою законодавства передбачають наявність І чи ІІ групи інвалідності.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скаргу залишити без задоволення.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 якій 21.02.2024 року встановлено ІІІ групу інвалідності (загальне захворювання) строком до 01.03.2025 року (а.с.11).

Згідно тексту позову засобами поштового зв`язку позивачем подано 06.03.2024 року до військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення відповідно до підпункту «г» статті 26 Закону №2232-XII через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

До рапорту позивачем додано копії: паспорту та коду ОСОБА_1 ; паспорту та коду ОСОБА_2 (дружини); свідоцтва про шлюб; довідки МСЕК; довідки про реєстрацію місця проживання; витягів з реєстру територіальної громади; свідоцтва про народження дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; договору купівлі-продажу житлового будинку.

Проте, відповідачем рапорт у встановлені строки не було розглянуто, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звертався до суду.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року у справі №340/1749/24 визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 06.03.2024 року; зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 розглянути по суті та прийняти рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 06.03.2024 року, з урахуванням висновків суду, що викладені у цьому судовому рішенні.

На виконання вказаного судового рішення відповідачем 07.09.2024 року розглянуто рапорт позивача від 06.03.2024 року та відмовлено у його задоволенні (а.с.13).

Підставою відмови зазначено, що з доданого до рапорту пакету документів відсутня будь-яка інформація (у тому числі довідки, медичні документи, висновки медико-соціальних експертних комісій чи лікарсько-консультативних комісій закладів охорони здоров`я, тощо) щодо наявності або відсутності у ОСОБА_2 онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів, що унеможливлювало звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо не прийняття рішення про звільнення з військової служби, позивач оскаржив такі дії до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що згідно з п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що діяла станом на час звернення позивача до відповідача з рапортом) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи. Суд зробив висновок, що оскільки дружина позивача є особою з інвалідністю ІІІ групи (довідка до акту огляду МСЕК серії ААГ №395795 від 20.02.2024 року строком до 01.03.2025 року), то позивач як військовослужбовець в даному випадку на час звернення до відповідача з рапортом мав право на звільнення з військової служби під час воєнного стану відповідно наданих документів.

Крім того, суд в рішенні зробив висновок про протиправну бездіяльність відповідача як суб`єкта владних повноважень у зв`язку з відсутністю належним чином оформленого наказу про звільнення позивача з військової служби.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Предметом даного спору, на думку позивача, з якою погодився суд першої інстанції, є бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо прийняття рішення за рапортом ОСОБА_5 про його звільнення з військової служби. Суд першої інстанції вважає, що відсутність належним чином оформленого наказу про звільнення позивача з військової служби свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Апеляційний суд зазначає, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Вказане визначення бездіяльності викладене Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08.09.2022 року у справі № 9901/276/19.

Як зазначалось вище, рапорт позивача про звільнення з військової служби 07.09.2024 року військовою частиною розглянутий та в задоволенні рапорту відмовлено. Вказане рішення про відмову в задоволенні рапорту позивач отримав в той же день, про свідчить його особистий підпис (а.с.13-зворот).

Процедура розгляду рапорту про звільнення зі служби врегульована законодавством та передбачає вчинення певних дій, зокрема підготовку, подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, уточнення даних про проходження особою військової служби, документальне підтвердження періодів служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проведення розрахунку вислуги років військової служби та прийняття будь-якого рішення (позитивного чи негативного), яке б породжувало для позивача юридичні наслідки.

Тобто, відповідач повинен був розглянути рапорт позивача та розглянув його, а прийняття рішення про незадоволення рапорту (заяви) не є бездіяльністю суб`єкта владних повноважень в розумінні КАС України, як помилково вважає суд першої інстанції.

Відтак, вимоги позивача щодо бездіяльності військової частини з розгляду його рапорту та висновок суду першої інстанції в цій частині є безпідставними та необгрунтованими.

Позовні вимоги мотивовані незгодою позивача з відмовою йому відповідачем у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби. Вказана відмова викладена в рішенні військової частини НОМЕР_1 за №0666/35/6239 від 07.09.2024 року.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ (далі по тексту - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII і залежать від виду військової служби.

Звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, передбачені частиною четвертою цієї статті.

При цьому, пунктом першим визначені підстави для звільнення таких військовослужбовців під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану), а пунктом другим - під час воєнного стану.

Є встановленим факт, що в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який до теперішнього часу не скасований.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, подавши рапорт 06.03.2024 року просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Дійсно на час подання рапорту згідно із підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час воєнного стану, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Відповідачем 07.09.2024 року розглянуто рапорт позивача та відмовлено у його задоволенні (а.с.13).

Підставою відмови зазначено, що з доданого до рапорту пакету документів відсутня будь-яка інформація (у тому числі довідки, медичні документи, висновки медико-соціальних експертних комісій чи лікарсько-консультативних комісій закладів охорони здоров`я, тощо) щодо наявності або відсутності у ОСОБА_2 онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів, що унеможливлювало звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами.

Вирішуючи питання щодо правомірності вказаного рішення, апеляційний суд зазначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 року №3633-IX (набув чинності 18.05.2024 року), статтю 26 Закону №2232-XII викладено в новій редакції.

Так, підпункт «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII (в редакції на час прийняття відповідачем спірного рішення) визначає, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час воєнного стану, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до абзаців 10 та 11 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи; необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.

Як зазначалось вище, дружині позивача - ОСОБА_2 21.02.2024 року встановлено ІІІ групу інвалідності (загальне захворювання) строком до 01.03.2025 року (а.с.11).

Вказані ІІІ група інвалідності та загальне захворювання дружини позивача не є визначеними вище підставами для звільнення позивача під час дії воєнного стану.

Посилання позивача на додану до позову копію консультативного висновку лікаря від 13.09.2024 року про психічний розлад ОСОБА_2 не може бути прийнятий до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки такий висновок не надавався позивачем до рапорту та не був предметом розгляду військовою частиною при прийнятті рішення від 07.09.2024 року.

Посилання суду першої інстанції на те, що позивач як військовослужбовець на час звернення до відповідача з рапортом мав право на звільнення з військової служби під час воєнного стану відповідно наданих документів, колегія суддів вважає помилковим з огляду на таке.

Частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом.

Колегія суддів знов звертає увагу, що позовні вимоги мотивовані незгодою позивача з відмовою йому у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби, яка викладена у рішенні відповідача від 07.09.2024 року. Тобто саме цим рішенням порушені, як вважає позивач, його права, свободи або законні інтереси.

Апеляційний суд вважає, що рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, за загальним правилом, не можна визнати неправомірними, якщо вони ґрунтуються на законі, чинному на момент прийняття відповідного рішення таким суб`єктом.

Відповідний висновок грунтується на положеннях статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, Військова частина НОМЕР_1 , приймаючи 07.09.2024 року рішення могла та повинна була прийняти його із застосуванням тієї норми права, яка була чинною на момент прийняття оскаржуваного рішення,

Оскільки чинна на той час норма статті 26 Закону №2232-XІІ визначала рішення відповідача, як правомірне, то відсутні підстави визнавати його у судовому порядку протиправним.

Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку , що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини першої статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною четвертою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року в адміністративній справі №340/6300/24 задовольнити.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року в адміністративний справі №340/6300/24 скасувати.

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко