Справа № 200/6637/24
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року справа №200/6637/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року (головуючий суддя І інстанції Голошивець І.О.) у справі № 200/6637/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в якому просить суд:

1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення нарахування і виплати пенсії за віком позивачу з 01.04.2024;

2) стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь позивача заборгованість з пенсійних виплат за період з 01.07.2016 по 30.09.2018 та за період з 01.04.2024 по 30.09.2024 в розмірі 268 206,90 грн.;

3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області відновити нарахуванням та виплату пенсії за віком позивачу з 01.10.2024.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області () щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) з 01 квітня 2024 року раніше призначеної пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області () поновити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за віком, починаючи з 01 квітня 2024 року із виплатою виниклої заборгованості за цей період.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) нарахованої, але не виплаченої суми заборгованості по пенсії за період з 01 липня 2016 по 30 вересня 2018 року у сумі 160 510 (сто шістдесят тисяч п`ятсот десять) гривень 26 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

З таким рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив його скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт вказав, що пенсійні виплати за минулий період проводяться за окремою програмою в межах державного бюджету на відповідний рік.

Вказано, що позивачем не пройдено фізичну ідентифікацію, відтак, підстав для поновлення виплати пенсії не має.

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу № 200/6637/24, однак листом суд першої інстанції повідомив, що справа в паперовому вигляді не формувалась. Також повідомлено, що всі документи експортовано в комп`ютерну програму «Діловодство спеціалізованого суду».

Відтак, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі «Електронний суд».

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , є громадянином України, внутрішньо переміщеною особою.

Позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги виданої обласною МСЕК №6 Серії ДОН 04, №078668 від 13.05.2009 та довідкою серії ДОН-07 №011033 виданої Обласною МСЕК №6 від 13.05.2009.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, як отримувач пенсії за віком призначеної йому відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058.

Представником позивача адвокатом Раковим А.В. на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області був зініційований адвокатський запит від 29.06.2024 року №95, в якому адвокат просив повідомити: на яких підставах припинена виплата пенсійних виплат, не сплачується заборгованість з пенсійних виплат та поточні пенсійні виплати позивачу, надавши відповідне рішення, протоколи, постанову (розпорядження); повідомити розмір нарахованої суми заборгованості з пенсійних виплат та період, за який утворилася вказана заборгованість; надати засвідчені відомості про нараховані та виплачені пенсійні виплати за період з 01 січня 2014 року по теперішній час позивачу.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області було надано відповідь від 03.07.2024 року №0500-0202-8/68532, в якій зазначено, що нарахована за період з 01.07.2016 по 30.09.2018 сума пенсії 165 000.48 грн облікована в Головному управлінні та включена до переліку отримувачів станом на 31.12.2021. Відповідно до означеного Порядку №1165 ОСОБА_1 проведено виплату коштів на погашення заборгованості в межах бюджетних призначень: в листопаді 2022 року - 530.00 грн; в грудні 2022 року - 2.18 грн, в липні 2023 року - 557.32 грн, в вересні 2023 року - 2093.00 грн., в жовтні 2023 року - 1303.00 грн., в листопаді 2023 року - 4.10 грн. та в грудні 2023 - 0.62 грн. Залишок станом на 01.07.2024 складає 160 510.26 грн.

Повідомлено, виплату пенсії ОСОБА_1 призупинено з 01.04.2024 відповідно до постанови №637 у зв`язку із непроходженням фізичної ідентифікації особи. Для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно пройти фізичну ідентифікацію особи в один із способів, зазначених в постанові №637.

Відповідачем до вищенаведеної відповіді була надана копія інформації про виплату пенсії позивачу станом на 03.07.2024 ППВП ПФУ, з якої судом було встановлено, що позивачу нараховувалась та виплачувалась востаннє у березні 2024 року, тобто з 01 квітня 2024 року пенсійні виплати були призупинені.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи, а саме, позовної заяви, відзиву на адміністративний позов та інших вищезазначених доказів, судом встановлено, що пенсійні виплати ОСОБА_1 були призупинені з 01.04.2024 року по теперішній час, доказів сплати заборгованості, так само як і доказів поновлення пенсійних виплат, відповідачем до суду не надано.

Спірним питанням є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати призначеної позивачу пенсії та відмови виплачувати пенсію за період з 01.04.2024 року, стягнення вже нарахованих сум пенсії на виконання рішення суду за період з 01.07.2016 по 30.09.2018 року у сумі 160 510,76 грн. та стягнення пенсійних виплат за період з 01.04.2024 по 30.09.2024 року розрахованих позивачем самостійно у розмірі 107 696,64 грн. та відновлення нарахування та виплати позивачу пенсії починаючи з 01 жовтня 2024 року.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог та зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема:

1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина;

6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки;

12) організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

Статтею 8 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Положенням ч. 1 ст. 9 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно ч. 1 ст. 2 Закону України Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні, право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь - якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 5 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058.

Частиною 1 статті 1 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від 20.10.2014 № 1706-VII (далі Закон № 1706-VII) визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з частинами 1-3 статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону (частина 1 статті 5 Закону № 1706-VII).

Виплата пенсії позивачу зупинена, оскільки він не пройшов фізичну ідентифікацію особи в один із способів зазначених в постанові Кабінету Міністрів України №637 та з 01.04.2024 року виплату пенсії призупинено

Суд наголошує, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи. Реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби, як то: доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Тобто, статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи при цьому обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

На переконання суду прийняття Закону № 1706-VII спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, а не на звуження їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV, яким встановлені принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

З урахуванням вищевикладеного вбачається, що Пенсійним фондом України порушено вимоги ст. 19 Конституції України, ст. 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, оскільки позивачу не виплачена пенсія за спірний період, права позивача мають бути відновленими шляхом зобов`язання управління поновити з 01.04.2024 нарахування та виплату пенсії та виплатити заборгованість за цей період

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь позивача заборгованості з пенсійних виплат, суд зазначає наступне.

Судами встановлено, що відповідач фактично визнає ту обставину, що пенсійні кошти нараховані та обліковані в органі Пенсійного фонду, як заборгованість по виплаті пенсії, за період з 01.07.2016 по 30.09.2018. Залишок заборгованості з пенсійних виплат позивачу за минулий період, нарахованих на виконання Рішення суду станом на 03.10.2024 складає 160510,26 грн.

Положеннями статей 9 та 47 Закону № 1058-VI встановлено, зокрема, що пенсія за віком призначається та виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

При цьому, за положенням ст. 46 цього Закону, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Слід зазначити, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

Жодних змін до Закону № 1058-VI з приводу особливостей виплати пенсіонерам, як і внутрішньо переміщеним особам, заборгованості по пенсії Верховною Радою не приймалось.

Встановлення Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій, не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України, від обов`язку виконання приписів Закону № 1058-VI та здійснити таку виплату, та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум пенсій.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсійної виплати, суд вважає таким, що не ґрунтується на вимогах Закону.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Суд наголошує, що положення Порядків обмежують осіб, що належать до ВПО та пенсіонерів які змінили місця проживання, у реалізації їхніх прав, зокрема, прав на пенсійне та соціальне забезпечення та є такою, що призводить до непрямої дискримінації за ознакою місця проживання та перебування на обліку, а також порушує принцип рівності, передбачений статтею 24 Конституції України та гарантії вільного пересування територією України, передбачені статтею 33 Конституції України.

Зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Аналогічну правову позицію викладено в зразковій справі №805/402/18-а, а також, постановах Верховного суду від 14.03.2018 у справі №243/6815/17, від 06.03.2018 у справі №243/6753/17, від 26.06.2018 у справі №185/5578/17, від 04.07.2018 у справі № 185/9746/16-а.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії Суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом апеляційної інстанції відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Цієї думки підтримується Верховний Суд у рішенні у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі від 03 травня 2018 року (справа № 805/402/18, провадження № Пз/9901/20/18).

Отже, правових підстав для невиплати заборгованості по пенсійним виплатам судом не встановлено. Враховуючи викладене, підлягають задоволенню позовні вимоги позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої, але не виплаченої суми заборгованості по пенсії за період з 01 липня 2016 по 30 вересня 2018 року у сумі 160 510, 26 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 257, 308, 311, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 200/6637/24 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 200/6637/24- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 квітня 2025 року.

Судді А.В. Гайдар

І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв