Справа № 160/34463/24
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2025-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови, -
27 грудня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, в якій позивач просить:
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 22.04.2024 між позивачем та громадянкою України ОСОБА_2 було укладено трудовий договір. Наказом №3 від 22.04.2024 ОСОБА_2 було прийнято на посаду продавця за основним місцем роботи з посадовим окладом 8000,00 грн. на місяць.
На думку позивача, відповідач в оскаржуваній постанові дійшов помилкових висновків, зокрема, про фактичний допуск одного працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) та наявність підстав про притягнення до відповідальності ФОП ОСОБА_1 .
Зауважено, що посадові особи податкового органу під час перевірки мають право отримувати належним чином завірені копії документів, що відносяться до предмета перевірки і свідчать про порушення законодавства. Проте, Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області будь-які письмові запити або вимоги про надання копії трудового договору, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на адресу позивача не направлялись. В матеріалах податковї перевірки відсутні пояснення ОСОБА_2 , в яких вона би вказувала про її фактичний допуск до роботи без оформлення трудового договору. Пояснення від роботодавця - ФОП ОСОБА_1 стосовно укладеного трудового договору з працівником Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області не запитувались.
Отже, позивач вважає, що оскільки відповідний трудовий договір був укладений між роботодавцем та працівником, висновки відповідача про порушення ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю та зайнятість населення є передчасними та необґрунтованими.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.01.2025 року відкрито провадження в адміністративній справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
22.01.2025 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю. Зазначив, що на момент проведення перевірки, підтверджуючих відомостей про укладання договору між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в реєстрах ДПС та ПФУ не значиться. Податки та єдиний соціальний внесок за вказану особу позивачем не сплачувався, звіти про використання праці у встановленому законом порядку не подавались. При цьому, позивачем не заперечується факт укладання трудового договору з ОСОБА_2 , який не зареєстрований у відповідному порядку.
Під час проведення фактичної перевірки працівниками ГУ ДПС в Дніпропетровській області запитувались документи щодо надання копій трудових договорів з найманими працівниками, накази на призначення, банківські виписки та книги обліку доходів та витрат. Проте, станом на момент складання працівниками ГУ ДПС в Дніпропетровській області акту (довідки) фактичної перевірки запитуваних документів ФОП ОСОБА_1 на адресу ГУ ДПС надано не було, і в подальшому, на запит Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці жодних пояснень чи документів, які б підтверджували трудові відносини між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не надавались.
Отже, відповідач вважає, що постанова про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення була винесена правомірно та з додержанням вимог постанови № 509 Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 «Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення».
27.01.2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві.
29.01.2025 року Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці звернулось до суду із запереченнями на відповідь на відзив, в яких відповідач підтримав свою позицію, викладену у відзиві на позовну заяву.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.03.2025 року продовжено процесуальний строк розгляду справи на тридцять днів.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Як вбачається з матеріали справи, 13.05.2024 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області проведено фактичну перевірку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та складено акт фактичної перевірки №1313/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 03.05.2024.
В Акті зазначено, що під час проведення перевірки кіоску, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , суб`єкта господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області виявлено факт відсутності трудових відносин між ФОП ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , (продавець), ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає: АДРЕСА_3 , яка проводила розрахункові операції в кіоску, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , суб`єкта господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . Відповідно до звіту «Відомості про нарахування заробітної плати застрахованим особам» ОСОБА_2 у переліку застрахованих осіб відсутня, повідомлення про прийняття працівника на роботу до ДПС не подано.
02.07.2024 року Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, на підставі абзацу третього частини другої статті 265 КЗпП України, винесено постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 1313/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 /ДПС/ТД-ФС, якою вирішено накласти на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штраф у розмірі 240 000,00 грн
Вирішуючи дану адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами 1-2 ст. 259 КЗпП України визначено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог ч. 1 ст. 259 КЗпП України, постановою від 21.08.2019 №823 Кабінет Міністрів України затвердив Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який визначав процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування).
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі №640/17424/19, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021, було визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю".

Отже, станом на момент виникнення спірних правовідносин, порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю чинним законодавством не визначений.

Водночас, відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Підпунктом 4 п.4 цього Положення передбачено, що Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (п. 7 Положення).

Право здійснювати контроль за додержанням законодавства про працю на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з метою перевірки дотримання податкового законодавства закріплено за податковими органами згідно з ч. 2 ст. 259 КЗпП України.

За змістом норм п.80.10 ст.80, п.86.1 ст.86 ПК України, якими регламентовано порядок оформлення результатів фактичної перевірки, результати такої перевірки у разі встановлення під час її проведення порушень оформлюються у формі акта, який складається та підписується посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності), є документом, що підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.

Таким чином, суд констатує, що повноваження на проведення перевірки стосовно дотримання суб`єктами господарювання вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення і фіксацію відповідних порушень (зокрема, в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)) належать податковому органу відповідно до закону.

Одночасно з цим, повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення у спосіб накладення штрафу за законом (частина четверта статті 265 КЗпП України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Отже, суд зазначає, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки і надання останнього Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці, відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 1 Закону України "Про охорону праці" від 14.10.1992 №2694-ХІІ визначено, що працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).

Відповідно до п.2 ч.5 ст.50 Закону України "Про зайнятість населення", роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.

Визначення трудового договору міститься у ч.1 ст.21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В залежності від характеру трудових функцій, обсягу роботи, її систематичності та постійності (сезонності) тощо, трудові договори можуть укладатись на невизначений строк (безстроковий договір), на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (строковий договір) або ж на час виконання певної роботи. Таке правове регулювання трудових відносин щодо видів договорів наведено у статті 23 КЗпП України.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи (абз.2 ст.24 КЗпП України).

При укладенні трудового договору громадянин, який вперше приймається на роботу, має право подати вимогу про оформлення трудової книжки (абз.3 ст.24 КЗпП України).

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (абз.4 ст.24 КЗпП України).

Абзацом 1 Порядку №413 установлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою (крім повідомлення про прийняття на роботу члена виконавчого органу господарського товариства, керівника підприємства, установи, організації) та/або резидентом Дія Сіті до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором та/або до початку виконання робіт (надання послуг) гіг-спеціалістом резидента дія сіті засобами електронного зв`язку з використанням електронного підпису відповідальних осіб, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу.

З аналізу наведених норм КЗпП України вбачається, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Разом з цим, суд зазначає, що основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Наведені вище висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною, зокрема у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 820/1432/17, від 06.03.2019 у справі №802/2066/16-а, від 13.06.2019 у справі №815/954/18, від 02.02.2021 у справі № 0540/5987/18-а, від 24.01.2023 у справі №580/3948/19, від 22.11.2023 у справі №240/18367/20, від 27.06.2024 року у справі №380/761/20, від 17.09.2024 у справі №460/13803/21.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідальність за порушення законодавства про працю встановлена ст. 265 КЗпП України.

Так, відповідно до ч. 1 вказаної статті, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Згідно з абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої-третьої груп, застосовується попередження.

Абзацом 3 частини 2 вказаної статті встановлено, що вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявлення порушення у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, відповідальність за вказаною статтею настає у разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору.

З аналізу зазначених положень законодавства видно, що за трудовим договором працівник приймається на роботу та включається до штату підприємства для виконання трудових функцій в діяльності підприємства за конкретною кваліфікацією, посадою, професією та такому працівнику гарантується заробітна плата, гарантії, пільги, після завершення роботи трудова діяльність не припиняється та такий працівник підкоряється внутрішньому трудовому розпорядку підприємства.

Відтак, власник підприємства, який використовує найману працю, повинен укласти трудовий договір з працівником.

Суд зазначає, що лише після укладення трудового договору з працівником та повідомлення про це ДПС у встановленому законом порядку особа може бути допущена до роботи.

Без виконання цих умов допуск працівника до роботи забороняється, що прямо визначено у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України.

Виконання таких вимог законодавства про працю є обов`язковим для усіх підприємств, установ та організацій, незалежно від форми власності та підпорядкування, а також для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю.

Означений висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 18.09.2024 року по справі №240/7766/23.

Судом встановлено, що оскаржуваною постановою накладено на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штраф в розмірі 240000,00 грн. за порушення вимог законодавства про працю в частині фактичного допуску одного працівника до роботи без належного оформлення з ними трудових відносин.

При цьому, в ході судового розгляду встановлено, що зазначене порушення допущено позивачем повторно.

Позивачем під час судового розгляду не надано до суду доказів повідомлення ДПС про укладення ним трудового договору з ОСОБА_2 від 22.04.2024 року, при цьому відсутність такого повідомлення встановлено Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області під час перевірки позивача, про що зазначено в акті №1313/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 від 13.05.2024 року.

Таким чином, відповідач правомірно дійшов висновку про допуск позивачем одного працівника до роботи без оформлення трудового договору в оскаржуваному рішенні.

Щодо тверджень позивача про не отримання запиту ГУ ДПС в Дніпропетровській області про надання документів під час проведення перевірки, суд зазначає, що, як вбачається з матеріалів справи, під час проведення фактичної перевірки працівниками ГУ ДПС в Дніпропетровській області, а саме: головним державним інспектором Савицькою О.К. було складено письмову вимогу від 03.05.2024 року на адресу ФОП ОСОБА_1 , відповідно до якої, зокрема, запитувались у позивача копії трудових договорів з найманими працівниками, накази на призначення, банківські виписки та книги обліку доходів та витрат. Термін надання запитуваних документів встановлений до 07.05.2024.

Матеріалами справи підтверджено, що один екземпляр вказаного запиту отримано продавцем кіоску ОСОБА_2 , про що є відповідна відмітка у графі: «Отримав».

Станом на момент складання працівниками ГУ ДПС в Дніпропетровській області акту (довідки) фактичної перевірки - 13.05.2024, жодних запитуваних документів ФОП ОСОБА_1 на адресу ГУ ДПС надано не було.

Доказів на підтвердження протилежного позивачем до суду не надано.

Щодо доводів позивача, що він не був обізнаний про винесене рішення про накладення штрафу та розгляд справи про накладення штрафу, суд зазначає наступне.

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю і зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 (далі - Порядок №509) визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами третьою-сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення".

Відповідно до п.2 Порядку №509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками. Штрафи, серед іншого, накладаються на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Пунктом 3 Порядку №509 встановлено, що справа про накладення штрафу розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому-сьомому пункту 2 цього Порядку. Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому-сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу. За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому-сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу. Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінекономіки, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий-надсилається протягом трьох днів з дня складення суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або вручається його представникові, про що на примірнику робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого суб`єкта господарювання або роботодавця чи їх представника. У разі надсилання примірника постанови засобами поштового зв`язку в матеріалах справи робиться відповідна позначка (пункт 4 Порядку №509).

У разі відсутності підстав для складення постанови про накладення штрафу уповноважена посадова особа письмово повідомляє про це суб`єкту господарювання чи роботодавцю у строки, визначені абзацом першим пункту 3 цього Порядку (абз.5 п.4 Порядку №509).

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, місцезнаходження ФОП ОСОБА_1 : АДРЕСА_4 .

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на адресу позивача ( АДРЕСА_4 ) був направлений лист від 06.06.2024 №ПС/3.1/10387-24 про надання інформації, в якому повідомлено про розгляд справи про накладення штрафу на підставі Акта (довідки) фактичної перевірки від 13.05.2024р. - 02.07.2024р. о 14 год. 30 хв. за адресою: вулиця Високовольтна, будинок 22, місто Дніпро, 49111.

В матеріалах справи, зокрема, міститься Ф.119 «Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу» № 979, в якому зазначено, що поштове відправлення отримано « 12.06», рукописним текстом зазначено прізвище « ОСОБА_3 » та відповідно проставлено підпис про отримання.

Відтак, твердження позивача про те, що він не був обізнаний про винесене рішення про накладення штрафу та розгляд справи про накладення штрафу є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки в матеріалах справи є підтвердження про те, що останній отримав таке повідомлення та був з ним ознайомлений.

Отже, відповідачем вчинялись заходи для повідомлення позивача про розгляд вищезазначеної справи.

З огляду на дотримання відповідачем вимог щодо направлення відповідного повідомлення про розгляд справи, яке було отримано позивачем, суд доходить висновку, що вказані доводи позивача не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Аналізуючи зазначене вище, судом не встановлено фактичних підстав для скасування оскаржуваної постанови по суті.

Решта доводів та аргументів учасників справи не мають значення для вирішення спору по суті, не спростовують встановлених судом обставин у спірних правовідносинах та викладених висновків суду.

Також, суд враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча, пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та, відповідно, про наявність правових підстав для відмови в їх задоволенні.

Відповідно до положень ст.139 КАС України, за наслідками розгляду даної справи, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник