Справа № 380/9513/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/9513/24 пров. № А/857/1006/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року (головуючий суддя Костецький Н.В., м.Львів) у справі №380/9513/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

03.05.2024 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (відповідач), в якому просив: визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у перерахунку позивачу пенсії за віком, що обґрунтована незарахуванням до страхового стажу періоду роботи з 14.02.1993р. по 10.03.1998р. в малому підприємстві «Ірида»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати позивачу до страхового стажу період роботи в малому підприємстві «Ірида» з 14.02.1993 по 10.03.1998, та здійснити перерахунок пенсії за віком з 08.03.2024 року.

Позов обґрунтовує тим, що з 2023 р. отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, при призначенні та нарахуванні пенсії за віком, відповідачем до страхового стажу не було зараховано періоди роботи позивача в Малому підприємстві «Ірида» з 14.02.1993 по 10.03.1998. В березні 2024 позивач звернувся із заявою щодо проведення перерахунку пенсії - зміна надбавки (зарахування стажу з 14.02.1993 по 10.03.1998), відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до ГУ ПФУ у Львівській області. Проте, рішенням від 08.03.2024 відмовлено в перерахунку пенсії позивача, оскільки період роботи з 14.02.1993 по 10.03.1998, згідно наданої сканованої копії трудової книжки, не підлягає до зарахування у зв`язку із наявністю в записі №14 про звільнення наявні виправлення, дата звільнення відрізняється від дати наказу про звільнення. Позивач вважає, що відповідач, під час винесення рішення про відмову у перерахунку пенсії, не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Натомість записами у трудовій книжці підтверджується період роботи позивача в Малому підприємстві «Ірида».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 08.03.2024 про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії за віком, що обґрунтоване не зарахуванням до страхового стажу періоду роботи з 14.02.1993 по 10.03.1998 в Малому підприємстві «Ірида». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи в Малому підприємстві «Ірида» з 14.02.1993 по 10.03.1998 та здійснити перерахунок пенсії за віком з 08.03.2024 року.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що зарахувати періоди роботи з 14.02.1993 по 10.03.1998 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 не вбачається за можливе, оскільки в записі № 14 про звільнення наявні виправлення, дата звільнення відрізняється від дати наказу про звільнення. Враховуючи те, що позивачем не надано уточнюючої довідки або іншого документу на підтвердження періоду роботи з 14.02.1993 по 10.03.1998 в малому підприємстві «Ірида», а відтак, апелянт вважає, що відсутні підстави для зарахування даного періоду роботи до страхового стажу. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що не заперечується відповідачем.

03.03.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо перерахунку пенсії - зміна надбавки (зарахування стажу з 14.02.1993 по 10.03.1998).

Рішенням від 08.03.2024 позивачу відмовлено в перерахунку пенсії згідно заяви від 03.03.2024. Відповідно до вказаного рішення, період роботи з 14.02.1993 по 10.03.1998, згідно наданої заявником сканованої копії трудової книжки серія НОМЕР_2 , не підлягає до зарахування, оскільки в записі №14 про звільнення наявні виправлення, дата звільнення відрізняється від дати наказу про звільнення. Уточнюючих довідок про період роботи з 14.02.1993 по 10.03.1998 для здійснення перерахунку не надано.

Не погоджуючись із спірним рішенням про відмову у здійсненні перерахунку пенсії, позивач звернувся в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 2 Закону № 1788-XII визначені види пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Відповідно до статті 34 Закону 1788-ХІІ соціальні пенсії призначаються та виплачуються за весь час інвалідності, встановленої органами медико соціальної експертизи.

За Преамбулою Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Закон № 1058-ІV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону визначено, що Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій, допомоги на поховання, виплат за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом, соціальні та інші виплати, передбачені законодавством України, та інші функції, передбачені цим Законом, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та статутом Пенсійного фонду.

Статтею 26 Закону № 1058-ІV, яка визначає умови призначення пенсії за віком, передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення відповідного віку та за наявності відповідного страхового стажу, що визначений вказаною статтею.

Частиною 1 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (Порядок №637), у розумінні пунктів 1, 2 якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналогічним чином у Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162, у п. 2.2, 2.4 якої передбачено, що до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

З огляду на викладене, колегія суддів зауважує, що основним документом який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Як було вказано вище, позивач 03.03.2024 звернувся до пенсійного органу із заявою щодо проведення перерахунку пенсії - зміна надбавки, а саме зарахування до стажу періоду роботи з 14.02.1993 по 10.03.1998 в Малому підприємстві «Ірида». Проте, рішенням від 08.03.2024 відмовлено в перерахунку пенсії позивача, оскільки період роботи з 14.02.1993 по 10.03.1998, згідно наданої сканованої копії трудової книжки, не підлягає до зарахування у зв`язку із наявністю в записі №14 про звільнення наявні виправлення, дата звільнення відрізняється від дати наказу про звільнення.

Згідно наявних у справі копій сторінок трудової книжки позивача НОМЕР_3 від 10.11.1986 вбачається, що під номерами №13, 14 містяться відомості про періоди роботи позивача в Малому підприємстві «Ірида»: під №13, дата 14.02.1993, запис про прийняття на роботу в МП «Ірида» інженером по тех. обслуговуванню електрики, підстава наказ №12 від 14.02.1993; під №14, дата 10.03.1998, запис про звільнення за власним бажанням по ст. 38 КзПП України з МП «Ірида», підстава наказ №15 від 10.03.1998.

Дослідивши наявні у справі копії сторінок трудової книжки позивача НОМЕР_3 від 10.11.1986 та записів у ній під номерами №13, №14, колегія суддів встановила, що вказані записи про трудову діяльність позивача внесені у хронологічному порядку, в тому числі із зазначенням дати прийняття на роботу, звільнення з роботи, реквізитів розпорядчих документів, засвідченням цих записів підписом уповноваженої особи та відтиском печатки підприємства. В трудовій книжці позивача є всі необхідні відомості про роботу за спірні періоди, тобто містяться записи, що підтверджують період виконуваної роботи, в трудовій книжці є посилання на відповідні накази як на підставу внесення записів, вони завірені печаткою підприємства, оформлені належним чином, що не викликає сумніву.

Щодо твердження апелянта про наявність виправлень, а також, що дата звільнення відрізняється від дати наказу про звільнення, апеляційний суд вказує, що у записах №13 та №14 жодні виправлення відсутні. У записі №14 у графі 2 «Дата/число/місяць/рік» наявний запис « 10.03.1998», що відповідає даті наказу про звільнення, вказаного у графі 4 «На підставі чого внесено запис (документ, його дата і номер)». У графі 4 міститься чітка та без виправлень дата наказу про звільнення.

Оцінюючи такі доводи апелянта, колегія суддів зазначає, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для позивача, а отже, й не може впливати на його особисті права. Відповідальність за можливі помилки або виправлення у трудовій книжці, у тому числі якість записів та відбитків печаток не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року у справі №677/277/17.

Отже, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист, а тому надана позивачем трудова книжка НОМЕР_3 від 10.11.1986 містить належні та достатні відомості щодо періодів і виконуваної позивачем роботи з 14.02.1993 по 10.03.1998, який не був зарахований відповідачем безпідставно.

Таким чином, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи в Малому підприємстві «Ірида» з 14.02.1993 по 10.03.1998 та здійснити перерахунок пенсії за віком з 08.03.2024 року.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року у справі № 380/9513/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний