Справа № 160/5204/25
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2025 рокуСправа №160/5204/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-
17.02.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 15.02.2025 року через систему "Електронний суд" позовна заява ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги "Про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_1 " № В-БВПД/005/02.2.5-03/1 від 12.02.2025 року;
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що за спірним наказом відповідач відмовив позивачеві у наданні безоплатної вторинної правової допомоги за його заявою від 31.01.2025 року на підставі ч.4 ст.14 Закону України від 02.06.2011р. №3460-VІ "Про безоплатну правову допомогу" (далі - Закон №3460-ІV), а саме: у зв`язку з тим, що наразі ОСОБА_1 надається безоплатна вторинна допомога одночасно за 7 (сімома) рішеннями про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, прийнятими центрами з надання безоплатної правничої допомоги, що перевищує встановлену частиною четвертою статті 14 Закону України "Про безоплатну правничу допомогу" квоту. Позивач не погоджується зі спірним рішенням посилаючись на те, що безоплатної вторинної правової допомоги більше шести разів протягом бюджетного періоду та одночасно більше ніж за шістьма рішення про надання такої правової допомоги не отримував.
28.02.2025 року від ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив щодо позовної заяви, в якій зазначено про те, що на момент подання заяви позивачем 31.01.2025 року, він звернувся за БВПД лише один раз у 2025 році. Рішення, які були ухвалені у 2021-2024 роках, не можуть враховуватися для обмеження його прав у 2025 році, оскільки вони належать до попередніх бюджетних періодів. Таким чином, відповідач неправомірно поширив обмеження на рішення, ухвалені у попередні роки. Відповідач стверджує, що суд не має права зобов`язати його прийняти рішення про надання БВПД, оскільки це виходить за межі судового контролю. Однак, згідно з статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, якщо його рішення визнано протиправним. У даному випадку, оскільки наказ про відмову у наданні БВПД є незаконним, суд має право зобов`язати відповідача прийняти рішення про надання БВПД позивачу. Крім того, відповідно до частини 3 статті 30 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу», у разі визнання скарги обґрунтованою, суд не лише визнає оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність неправомірними, але й зобов`язує центр з надання безоплатної правничої допомоги призначити позивачу адвоката, який надає безоплатну вторинну правничу допомогу. Ця норма підкреслює, що суд має конкретні повноваження щодо забезпечення прав позивача, і відповідач не може ухилятися від виконання цих зобов`язань. Відповідач стверджує, що відмова у наданні БВПД не порушує права позивача, однак це твердження є безпідставним. Право на безоплатну правничу допомогу гарантоване статтею 59 Конституції України, і будь-яке обмеження цього права має бути обґрунтованим та пропорційним. У даному випадку, відповідач неправомірно обмежив право позивача на БВПД, що є порушенням його конституційних прав. Відповідач стверджує, що позивач не надав достатньо документів для підтвердження свого права на БВПД. Однак, згідно з статтею 18 Закону, Центр має право самостійно отримувати інформацію з державних реєстрів для підтвердження статусу заявника. Позивач надав всі необхідні документи, включаючи посвідчення інваліда війни та учасника бойових дій, що підтверджують його право на БВПД. Наказ № В-БВПД/005/02.2.5-03/1 від 12.02.2025 року є незаконним, оскільки він суперечить частині 4 статті 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» та судовій практиці. Відповідач неправомірно поширив обмеження кількості одночасних рішень на попередні бюджетні періоди, що є порушенням прав позивача.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2025 року зазначена вище справа розподілена та 18.02.2025 року передана судді Пруднику С.В.
24.02.2025 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи та особою, яка має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни та учасників бойових дій, що підтверджується копією паспорта позивача № НОМЕР_2 від 05.10.2020р., копією посвідчення УБД серії НОМЕР_3 від 14.08.2008р. та копією посвідчення серії НОМЕР_4 від 19.02.2019 року.
Як зазначив позивач у поданій до суду позовній заяві, останній неодноразово звертався за безоплатною вторинною правничою допомогою до Центрів з надання БВПД, та за сприяння наданих Центрами адвокатів отримав низку судових рішень винесених на його користь, проте судові рішення не виконуються. Тобто після надання безоплатної вторинної правничої допомоги право позивача яке він намагався захистити за допомогою системи БВПД залишалось не відновленим.
22.01.2025 р. позивач звернувся до системи безоплатної правничої допомоги через Телеграм чат @LegalAidUkraineBot із проханням про надання первинної правничої допомоги у вигляді складання звернення (заяви) на отримання вторинної правничої допомоги, що передбачено Законом України «Про безоплатну правничу допомогу».
Позивач стверджує, що незважаючи на те, що він надав усі необхідні документи, консультант системи БПД фактично відмовився виконати свої обов`язки, аргументуючи необхідністю особистого звернення, хоча така вимога суперечить законодавству та праву осіб з інвалідністю на доступ до правосуддя. Консультант не надав жодної допомоги у підготовці звернення, обмежившись формальними відписками, що змусило позивача самостійно готувати звернення.
24.01.2025 року позивач звернувся до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги з письмовим зверненням про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, у якому просив, надати йому, як суб`єкту права на безоплатну вторинну правничу допомогу відповідно до пункту 17 частини 1 статті 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу», безоплатну вторинну правничу допомогу для представництва його інтересів у справі з питання підготовки заяви до суду щодо встановлення судового контролю за виконанням судових рішень у справах, в яких рішення ухвалено на його користь, але вони залишаються невиконаними. Суть звернення полягає в необхідності здійснення заходів, передбачених процесуальним законодавством, для захисту Конституційних прав та законних інтересів на виконання судових рішень, оскільки всі попередні спроби вирішити це питання за допомогою адвокатів від системи БВПД були завершені рішеннями судів, які залишаються не виконаними. До заяви було додано список судових рішень та виконавчих проваджень (із ідентифікаторами доступу).
30.01.2025 р. разом з супровідним листом № 005/02.2.5-06/273 від 30.01.2025 заява позивача про надання БВПД від 24.01.2025 р. була повернута.
13.02.2025 р. на електронну адресу позивача надійшов лист № 005/02.2-03/385 від 13.02.2025 р. за підписом директора ПС МЦ з надання БПД Павло Наливайко, до якого було додано наказ Про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_1 № В-БВПД/005/02.2.5-03/1 від 12.02.2025р., за змістом якого було відмовлено у наданні безоплатної вторинної правничої допомоги позивачу у зв`язку із тим, що позивач використав право на отримання безоплатної вторинної правничої допомоги відповідно до частини четвертої статті 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу», а також у зв`язку із тим, що його вимоги щодо захисту стосуються вчинення дій чи підготовки документів, що не передбачені законодавством.
Вважаючи вищенаведену відмову/наказ в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги протиправними, позивач звернувся з цим позовом про скасування вищенаведеного наказу.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Право на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги, визначені Законом України "Про безоплатну правову допомогу" (далі - Закон №3460-VІ).
Статтею 3 Закону №3460-VІ передбачено, що право на безоплатну правничу допомогу - гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правничу допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правничу допомогу у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини 1 ст.13 Закону №3460-VІ встановлено, що безоплатна вторинна правнича допомога - вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя.
Безоплатна вторинна правнича допомога включає такі види правничих послуг: захист; здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правничу допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; складення документів процесуального характеру (частина друга статті 13 Закону №3460-УІ).
Згідно з пунктом 17 ч.1 ст. 14 Закону №3460-VІ встановлено, що право на безоплатну вторинну правничу допомогу згідно з цим Законом та іншими законами мають ветерани війни та члени сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, члени сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, особи, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, - на всі види правничих послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону.
У відповідності до приписів пункту 4-1 частини 1 статті 20 Закону №3460-VІ передбачено, що особі може бути відмовлено в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, у разі, якщо особа використала право на отримання безоплатної вторинної правничої допомоги відповідно до частини четвертої статті 14 цього Закону.
Суб`єкти права на безоплатну вторинну правничу допомогу, визначені пунктами 1, 14, 17, 19, 20, 26-29 частини першої цієї статті, мають право на отримання такої допомоги не більше шести разів протягом бюджетного періоду та одночасно не більше ніж за шістьма рішеннями про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, прийнятими центрами з надання безоплатної правничої допомоги (частина четверта статті 14 Закону №3460-VІ).
А згідно до вимог ч.1 ст.3 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.
Таким чином, із аналізу наведених приписів чинного законодавства слідує, що вказаними нормами передбачений випадок обмеження надання безоплатної вторинної правничої допомоги окремим суб`єктам, зокрема, за таких умов, а саме: у разі отримання такою особою безоплатної вторинної правничої допомоги більше шести разів та більше ніж за шістьма рішеннями (наказами) про надання безоплатної вторинної правової допомоги, прийнятими центрами з надання такої правничої допомоги, одночасно протягом бюджетного періоду, тобто, протягом всього 2025 року, який розпочався з 01.01.2025р. та закінчиться 31.12.2025р.
Так, як встановлено судом із матеріалів справи, ОСОБА_1 (позивач у справі) є особою, яка має право на отримання безоплатної вторинної правничої допомоги як ветеран війни, інвалід війни 3 групи та учасник бойових дій згідно до вимог17 ч.1 ст. 14 Закону №3460-VІ про що свідчать копії посвідчень наявних у справі та не оспорюється учасниками справи.
На момент виникнення спірних правовідносин - 29.01.2025р. така безоплатна вторинна правова допомога отримувалась позивачем у 2025 році (бюджетному періоді) за одним наказом про надання безоплатної вторинної правничої допомоги позивачеві, а саме:
1) від 05.09.2024 року згідно наказу № Н-БВПД/005/02-04/5 від 12.02.2025 «Про надання безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_1 », про що зазначено відповідачем у наказі Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги "Про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_1 " № В-БВПД/005/02.2.5-03/1 від 12.02.2025 року.
А отже, аналіз наведених встановлених судом обставин свідчить про те, що безоплатна вторинна правова допомога надавалась позивачеві лише один раз за одним рішенням (наказом) про надання такої правничої допомоги протягом бюджетного періоду, тобто, протягом 2025р.
Інших доказів, які б свідчили про надання позивачеві безоплатної вторинної правової допомоги одночасно за 7 (сімома) рішеннями про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, прийнятими центрами з надання безоплатної правничої допомоги, прийнятими протягом бюджетного періоду - 2025 року (з 01.01.2025р. та закінчиться 31.12.2025р.) судом не виявлено, а відповідачем таких доказів суду не надано.
З огляду на викладене та враховуючи те, що судом встановлено, що позивач безоплатну вторинну правову допомогу за 7 (сімома) рішеннями про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, прийнятими центрами з надання безоплатної правничої допомоги, протягом бюджетного періоду - 2025 року не отримував станом на момент виникнення спірних правовідносин - 31.01.2025р. (отримував лише таку правову допомогу один раз та за одним рішенням (наказом) наведеним вище), тому суд приходить до висновку, що зазначені встановлені судом обставини виключають можливість обмеження у наданні позивачеві такої правової допомоги згідно із ч.4 ст.14 Закону №3460-VІ.
Аналогічні правові висновки узгоджуються і з правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 30.03.2021р. у справі №500/2731/18, від 24.06.2021р. у справі №420/6938/19 у подібних правовідносинах, які підлягають врахуванню у цій справі у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ про відмову позивачеві у наданні йому безоплатної правничої допомоги за заявою від 31.01.2025р. прийнятий відповідачем всупереч вимог ч.4 ст.14 Закону №3460-VІ, а відповідно, є протиправним та підлягає скасуванню.
Отже, у ході судового розгляду цієї справ відповідачем не наведено у відзиві на позов жодних обґрунтованих підстав, а також і не надано доказів, які б свідчили про отримання позивачем безоплатної вторинної правничої допомоги за 7 (сімома) рішеннями про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, прийнятими центрами з надання безоплатної правничої допомоги, одночасно протягом бюджетного періоду, тобто, протягом всього 2024 року, який розпочався з 01.01.2024р. по 31.12.2024р. з урахуванням встановлених обставин та аналізу вищенаведеного чинного законодавства.
Не можуть бути покладені в основу цього судового рішення та відхиляються судом, аргументи відповідача у відзиві на позов з приводу того, що станом на час звернення 31.01.2025р. позивач отримував таку допомогу 7 разів за рішеннями про надання такої допомоги, які були прийняті за зверненнями позивача у період з 2021р. по 2024р. одночасно, з огляду на таке.
По-перше, наведені аргументи відповідача спростовуються ч.4 ст.14 Закону №3460-VІ за змістом якої відповідач має право відмовити у наданні безоплатної вторинної правової допомоги лише за умови надання такої правничої допомоги більше шести разів та більше ніж за шістьма рішеннями, прийнятими протягом бюджетного періоду, яким є 2025 рік, та який згідно до вимог ч.1 ст.3 Бюджетного кодексу України обчислюється з 01.01.2025р. по 31.12.2025р.
По друге, зазначені обставини спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
При цьому, доказів отримання позивачем безоплатної вторинної правової допомоги за сімома рішеннями саме протягом бюджетного періоду 2025 року відповідачем суду не надано.
А посилання відповідача на надання позивачеві безоплатної вторинної допомоги за рішеннями упродовж з 2021 року по 2024р., тобто 7 разів, є безпідставними та не обґрунтованими, оскільки наведений період не відноситься до бюджетного періоду - 2025 року, тому не міг бути обраний відповідачем підставами для прийняття оспорюваного рішення про відмову у наданні безоплатної вторинної правничої допомоги згідно ч.4 ст.14 Закону №3460-VІ.
Інші доводи відповідача, викладені у відзиві на позов та у запереченнях на відповідь на відзив вивчені судом, проте не заслуговують на увагу, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Приймаючи до уваги викладене, судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги позивачеві відповідачем були порушені права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання наведеного наказу протиправним та його скасування.
Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача у наведеній частині, підлягають задоволенню саме з обранням судом способу захисту права, визначеного пунктом 2 ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.
Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.
З урахуванням зазначеного, суд, для повного захисту прав позивача, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позовну заяву слід задовольнити.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.
Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.
Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позовної заяви ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.
Щодо розподілу судових витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення ним будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати наказ Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги "Про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_1 " № В-БВПД/005/02.2.5-03/1 від 12.02.2025 року.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник