Справа № 380/10798/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 року м. Львівсправа № 380/10798/24

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області (відповідач/ГУ ДПС у Львівській області), в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 06 жовтня 2023 року № 1-1321-UA 0088835, № 1-1321-UA0088835, № 1-1321- UA0088835, від 14 лютого 2024 року № 0-1321- НОМЕР_1 ;

- стягнути з відповідача судові витрати.

Суд зазначає, що з урахуванням ухвали від 05 лютого 2025 року про закриття провадження у справі в частині позовних вимог предметом розгляду в цій справі є такі позовні вимоги:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 06 жовтня 2023 року № 1-1321-UA0088835, № 1-1321-UA0088835, № 1-1321- UA0088835;

- стягнути з відповідача судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16 січня 2024 року він отримав податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області від 06 жовтня 2023 року № 1-1321-UA0088835, № 1-1321-UA0088835 та № 1-1321-UA0088835 (далі також оскаржувані/спірні податкові повідомлення-рішення), відповідно до яких йому визначено суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік в розмірі 36336,79 грн, за 2021 рік в розмірі 50358,00 грн, за 2022 рік в розмірі 54554,50 грн.

Позивач зазначає, що йому до 24 травня 2023 року на праві власності належали такі об`єкти нерухомого майна (нежитлові будівлі загальною площею 839,3 кв.м.) у складі: льоносушарка А-1 загальною площею 781,3 кв.м., склад міндобрив Б-1 загальною площею 58,0 кв.м., піднавіс на сіно В-1, піднавіс на сіно Г-1, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 . Нежитлові будівлі безпосередньо використовуються для сільськогосподарського товаровиробництва, оскільки позивач займається веденням особистого селянського господарства, вирощує сільськогосподарську продукцію, яку зберігав в належних йому на праві власності нежитлових приміщеннях.

Так, у власності позивача є земельні ділянки сільськогосподарського призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :06:000:0107, площею 1,43 га; для ведення садівництва, кадастровий номер :06:000:0069, площею 0,12 га; для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :06:000:0067, площею 2,0 га (була у власності позивача до 23 травня 2023 року).

Використання вказаних вище нежитлових будівель саме для зберігання сільськогосподарської продукції та мінеральних добрив підтверджується довідкою виконавчого комітету Тростянецької сільської ради Стрийського району Львівської області від 20 травня 2024 року № 283 про те, що будівлі, описані вище, об`єкти нерухомості є комплексом майна ліквідованого колективного сільськогосподарського підприємства СС «Пролісок» та є будівлями сільськогосподарського призначення і впродовж періоду 2020 - 2023 років використовувалися ОСОБА_1 в сільськогосподарській діяльності для ведення особистого селянського господарства, зберігання власно вирощеної сільськогосподарської продукції.

Отже, вказані вище об`єкти нерухомого майна не підлягають оподаткуванню податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки є власністю сільськогосподарського товаровиробника та призначені для використання в сільськогосподарській діяльності.

Тож позивач підсумовує, що контролюючий орган безпідставно нарахував йому суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (об`єкти нежитлової нерухомості), оскільки він є сільськогосподарським виробником, а нежитлові приміщення, які належать йому на праві власності, належать до будівель (споруд), призначених для використання у сільськогосподарській діяльності, а тому на підставі приписів підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) не є об`єктом оподаткування.

З огляду на вказане оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

У зв`язку з наведеним адміністративний позов просить задовольнити повністю.

Також у позовній заяві позивач вказує, що орієнтовний розрахунок судових витрат, які він понесе у зв`язку з розглядом цієї справи, становить 9579,86 грн, а саме 1579,86 грн сплаченого судового збору та 8000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що позивач є власником об`єктів нерухомого майна, щодо яких йому нараховано спірні податкові зобов`язання. Позивачем до матеріалів справи не додано жодних доказів, які підтверджують його безпосередній статус як фізичної особи сільськогосподарського товаровиробника, а також не долучено доказів, що підтверджують факт здійснення ОСОБА_1 як фізичною особою - платником податків сільськогосподарської діяльності. Наголошує, що сам факт зайняття позивачем особистим селянським господарством, в якому він використовує спірні об`єкти нерухомості у межах провадження сільськогосподарської діяльності, за чинного правового регулювання, не впливає на можливість застосування пільги, визначеної підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Відповідач зазначає, що позивачем експертний висновок щодо приналежності спірних об`єктів нерухомості до певного класу будівель до податкового органу не надавався, а також позивач не звертався щодо проведення звірки по об`єктах нерухомості, які є у його власності, та правомірності нарахування податку на нерухоме майно. Тому нарахування проводилося на загальних підставах відповідно до затверджених ставок податку. Позивач не був позбавлений права з моменту внесення змін до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України згідно із Законом України від 23 листопада 2018 року № 2628-VIII, звернутися до ДП ДНДІАСБ щодо видачі експертного висновку.

Відповідач відзначає, що для користування пільгою зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, ОСОБА_1 до винесення податкових повідомлень-рішень повинен був звернутися до податкового органу із заявою та документами, які підтверджують його право на користування зазначеною пільгою. Після розгляду вказаної заяви та у разі наявності законних підстав, під час розрахунку податку на нерухоме майно, до позивача була б застосована ця пільга. Однак згаданим вище правом позивач не скористався.

Відповідач підсумовує, що позивачем не надано достатніх та належних доказів, які дали б змогу застосувати податкову пільгу, встановлену підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Під час прийняття спірних податкових повідомлень-рішень ГУ ДПС у Львівській області використало визначені ПК України джерела податкової інформації про об`єкти оподаткування податком на майно, діяло в межах повноважень та у спосіб, визначені ПК України, тому підстави для їх скасування відсутні.

У зв`язку з наведеним у задоволенні адміністративного позову просить відмовити повністю.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу відповідач зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Тобто під час визначення суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Тож відповідач уважає, що оплата адвокату за надання правничої допомоги у цій справі в розмірі 8000,00 грн не є співмірною з наданими послугами (виконаними роботами).

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 24 травня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; витребувано у відповідача докази надіслання на адресу позивача податкових повідомлень-рішень від 06 жовтня 2023 року.

Ухвалою суду від 05 лютого 2025 року провадження у справі закрито в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 14 лютого 2024 року № 0-1321-UA0088835.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

У спірні періоди нарахування податкових зобов`язань (2020 - 2022 роки) ОСОБА_1 був власником нежитлових будівель загальною площею 839,3 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: льоносушарка А-1 загальною площею 781,3 кв.м., склад міндобрив Б-1 загальною площею 58,0 кв.м., піднавіс на сіно В-1, піднавіс на сіно Г-1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07 березня 2012 року, виданим Бродківською сільською радою, та витягом з Державного реєстру речових прав від 31 травня 2023 року № 334089050.

06 жовтня 2023 року ГУ ДПС у Львівській області винесло податкове повідомлення-рішення № 1-1321-UA0088835, яким визначило позивачу суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (адреса нежитлової будівлі: АДРЕСА_1 , площа: 839,30 кв.м.) у розмірі 36336,79 грн за податковий період 2020 року.

06 жовтня 2023 року ГУ ДПС у Львівській області винесло податкове повідомлення-рішення № 1-1321-UA0088835, яким визначило позивачу суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (адреса нежитлової будівлі: АДРЕСА_1 , площа: 839,30 кв.м.) у розмірі 50358,00 грн за податковий період 2021 року.

06 жовтня 2023 року ГУ ДПС у Львівській області винесло податкове повідомлення-рішення № 1-1321-UA0088835, яким визначило позивачу суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (адреса нежитлової будівлі: АДРЕСА_1 , площа: 839,30 кв.м.) у розмірі 54554,50 грн за податковий період 2022 року.

Позивач, уважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області протиправними та такими, що їх належить скасувати, звернувся з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності податкових повідомлень-рішень ГУ ДПС у Львівській області від 06 жовтня 2023 року № 1-1321-UA0088835, № 1-1321-UA0088835, № 1-1321-UA0088835, якими позивачу визначено суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податкові періоди 2020 - 2022 років.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (тут і надалі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно із статтею 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Статтею 266 ПК України регламентовано особливості та порядок сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

За правилами підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Підпунктами 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України передбачено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Отже, за загальним правилом, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які є у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, визначені підпунктами «а» - «л» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Законом України від 23 листопада 2018 року № 2628-VIII, який набрав чинності 01 січня 2019 року, внесено зміни до ПК України і підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в такій редакції: не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Отже, законодавець уточнив з 01 січня 2019 року, що сільськогосподарським товаровиробником є як юридичні, так і фізичні особи. Умовою звільнення об`єктів нерухомості від оподаткування законодавець визначив цільове призначення їх фактичного використання та встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, а саме у разі коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку.

Тож установлена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільга стосується діяльності сільськогосподарських товаровиробників і спрямована на створення сприятливих умов для її ведення, зокрема стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

З аналізу приписів підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України слідує, що підставою їх застосування є одночасна сукупність двох умов:

1) власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником;

2) такий об`єкт нерухомості віднесений до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 та використовується безпосередньо у сільськогосподарській діяльності особи.

Такий правовий висновок Верховний Суд сформував у постанові від 21 травня 2024 року у справі № 600/5153/23, а також у раніше ухваленій постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 540/2206/19.

У позовній заяві позивач вказує, що він є сільськогосподарським товаровиробником (займається особистим селянським господарством), належні йому на праві власності нежитлові будівлі належать до будівель (споруд), призначених для використання у сільськогосподарській діяльності та використовувалися ним у спірні періоди для зберігання вирощеної сільськогосподарської продукції і мінеральних добрив.

Своєю чергою, відповідач у відзиві на позовну заяву стверджує, що позивачем до матеріалів справи не додано жодних доказів, які підтверджують його безпосередній статус як фізичної особи сільськогосподарського товаровиробника, а також не долучено доказів, що підтверджують факт здійснення ним як фізичною особою - платником податків сільськогосподарської діяльності. Сам факт заняття позивачем особистим селянським господарством, в якому він використовує спірні об`єкти нерухомості у межах провадження сільськогосподарської діяльності, за чинного правового регулювання, не впливає на можливість застосування пільги, визначеної підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Оцінюючи наведені доводи сторін, суд зазначає таке.

Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України.

Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (1271) включає: будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та ін. Цей клас включає такі підкласи: 1271.1 «Будівлі для тваринництва»; 1271.2 «Будівлі для птахівництва»; 1271.3 «Будівлі для зберігання зерна»; 1271.4 «Будівлі силосні та сінажні»; 1271.5 «Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства»; 1271.6 «Будівлі тепличного господарства»; 1271.7 «Будівлі рибного господарства»; 1271.8 «Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва»; 1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші».

Отже, згідно з ДК 018-2000 будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням.

Верховний Суд неодноразово у своїх судових рішеннях зазначав, що визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України (у редакції, чинній до 31 грудня 2021 року) сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа-підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

01 січня 2022 року набрав чинності Закон України від 30 листопада 2021 року № 1914-IX, яким виключено у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України слова та цифри «для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу».

Поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України від 18 січня 2001 року № 2238-III «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років», під яким законодавець визначає фізичну або юридичну особу, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Так, з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, законодавцем вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».

Згідно зі статтею 1 Закону України 23 вересня 2008 року № 575-VI «Про сільськогосподарський перепис» (далі Закон № 575, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виробники сільськогосподарської продукції - сільськогосподарські товаровиробники, фізичні особи (у тому числі домогосподарства, фізичні особи, що здійснюють діяльність, пов`язану з веденням особистого селянського господарства, самозайняті особи у сфері сільського господарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю.

Наведені вище поняття «сільськогосподарський товаровиробник» не суперечать його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України. Як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів відповідно до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.

Таке правозастосування також ґрунтується на висновках Верховного Суду, наведених у постановах від 21 травня 2024 року у справі № 600/5153/23, від 12 грудня 2024 року у справі № 340/1913/24.

У постанові від 04 березня 2021 року у справі № 500/2782/18 Верховний Суд вказав, що з метою вирішення питання щодо застосування пункту «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України суди мали встановити, чи наділений позивач статусом сільськогосподарського товаровиробника у розумінні наведених вище норм права, та встановити факт використання ним спірної нежитлової будівлі як об`єкта сільськогосподарської інфраструктури в межах сільськогосподарських потреб.

Своєю чергою, правові, організаційні, економічні та соціальні засади ведення особистого селянського господарства визначає Закон України від 15 травня 2003 року № 742-IV «Про особисте селянське господарство» (далі Закон № 742).

Відповідно до абзацу першого статті 1 Закону № 742 особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

За змістом статті 4 Закону № 742 особисті селянські господарства підлягають обліку.

Облік особистих селянських господарств здійснюють сільські, селищні, міські ради за місцем розташування земельної ділянки в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері статистики.

Приписами статті 5 Закону № 742 передбачено, що для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом.

Земельні ділянки особистого селянського господарства можуть бути власністю однієї особи, спільною сумісною власністю подружжя та спільною частковою власністю членів особистого селянського господарства відповідно до закону.

Земельні ділянки особистого селянського господарства можуть використовуватися для ведення особистого селянського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно зі статтею 6 Закону № 742 до майна, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, належать земельні ділянки, жилі будинки, господарські будівлі та споруди, сільськогосподарська техніка, інвентар та обладнання, транспортні засоби, сільськогосподарські та свійські тварини і птиця, бджолосім`ї, багаторічні насадження, вироблена сільськогосподарська продукція, продукти її переробки та інше майно, набуте у власність членами господарства в установленому законодавством порядку.

Майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, може бути власністю однієї особи, спільною частковою або спільною сумісною власністю його членів відповідно до закону.

Суд відзначає, що в розумінні статті 1 Закону № 575 фізична особа, яка здійснює діяльність, пов`язану з веденням особистого селянського господарства, є виробником сільськогосподарської продукції. Своєю чергою, поняття виробника сільськогосподарської продукції є ширшим та охоплює також і поняття сільськогосподарського товаровиробника. При цьому з огляду на приписи статті 6 Закону № 742 для ведення особистого селянського господарства особа може використовувати різні види майна, зокрема земельні ділянки, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом, господарські будівлі та споруди, вироблену сільськогосподарську продукцію, продукти її переробки тощо.

Суд встановив, що у спірні періоди нарахування податкових зобов`язань (2020 - 2022 роки) позивач був власником нежитлових будівель загальною площею 839,3 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а саме льоносушарка А-1 загальною площею 781,3 кв.м., склад міндобрив Б-1 загальною площею 58,0 кв.м., піднавіс на сіно В-1, піднавіс на сіно Г-1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07 березня 2012 року, виданим Бродківською сільською радою, та витягом з Державного реєстру речових прав від 31 травня 2023 року № 334089050.

Також зі змісту доданих позивачем до позовної заяви інформаційної довідки від 26 квітня 2024 року № 376123252, копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 листопада 2015 року № 47979039 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 листопада 2015 року № 47979779 слідує, що у спірні періоди нарахування податкових зобов`язань (2020 - 2022 роки) у власності позивача були земельні ділянки сільськогосподарського призначення, а саме: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :06:000:0107, площею 1,43 га; для ведення садівництва, кадастровий номер :06:000:0069, площею 0,12 га; для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :06:000:0067, площею 2,0 га.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Тростянецької сільської ради Стрийського району Львівської області від 20 травня 2024 року № 283 ОСОБА_1 впродовж 2015-2023 років займався веденням особистого селянського господарства, вирощував сільськогосподарську продукцію (зернові культури, картоплю, овочі, ягоди). Для вирощування сільськогосподарської продукції використовував належні йому на праві власності земельні ділянки: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :06:000:0107, площею 1,43 га; для ведення садівництва, кадастровий номер :06:000:0069, площею 0,12 га; для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :06:000:0067, площею 2,0 га. Земельні ділянки використовуються за цільовим призначенням. Сільськогосподарська продукція, що вирощувалася ОСОБА_1 , зберігалася в нежитлових приміщеннях загальною площею 839,3 кв.м., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 . Ці приміщення є комплексом майна ліквідованого колективного сільськогосподарського підприємства СС «Пролісок» та є будівлями сільськогосподарського призначення. Вказані приміщення використовуються ОСОБА_1 та членами його сім`ї в сільськогосподарському призначенні.

Отже, наведеними доказами підтверджується, що в розумінні чинного законодавства, позивач, який у спірні періоди нарахування податкових зобов`язань (2020 - 2022 роки) здійснював діяльність, пов`язану з веденням особистого селянського господарства, вирощував сільськогосподарську продукцію (зернові культури, картоплю, овочі, ягоди), для здійснення такої діяльності мав у власності та використовував: земельні ділянки з відповідним цільовим призначенням, нежитлові приміщення сільськогосподарського призначення, вважався сільськогосподарським товаровиробником.

З наведеного суд висновує, що належні позивачу на праві власності у спірні періоди нежитлові будівлі загальною площею 839,3 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме льоносушарка А-1 загальною площею 781,3 кв.м., склад міндобрив Б-1 загальною площею 58,0 кв.м., піднавіс на сіно В-1, піднавіс на сіно Г-1 не були об`єктами оподаткування відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Отож, спірні податкові повідомлення-рішення винесені відповідачем неправомірно.

Твердження відповідача про те, що позивачем до матеріалів справи не додано жодних доказів, які підтверджують його безпосередній статус як фізичної особи сільськогосподарського товаровиробника, а також не долучено доказів, що підтверджують факт здійснення як фізичною особою - платником податків сільськогосподарської діяльності, суд відхиляє, позаяк такі спростовуються долученими позивачем до позовної заяви копіями свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 листопада 2015 року № 47979039 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 листопада 2015 року № 47979779 (щодо земельних ділянок), а також довідкою виконавчого комітету Тростянецької сільської ради Стрийського району Львівської області від 20 травня 2024 року № 283 (щодо ведення особистого селянського господарства, а також використання майна цього господарства (земельних ділянок з відповідним цільовим призначенням та нежитлових приміщень сільськогосподарського призначення) у сільськогосподарському виробництві).

Стосовно зауважень відповідача про те, що позивач не надав контролюючому органу експертний висновок щодо приналежних йому об`єктів нежитлової нерухомості, стосовно яких йому спірними податковими повідомленнями-рішеннями визначено суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, до певного класу будівель за класифікатором, суд зазначає, що норми податкового законодавства не покладають на платника податку обов`язок отримати від Державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» експертний висновок щодо правильності класифікації наявних у власності особи об`єктів нерухомості за державним класифікатором ДК 018:2000. Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 09 травня 2023 року у справі № 380/10802/22.

Покликання відповідача на те, що позивач не скористався правом на звернення із письмовою заявою до контролюючого органу для проведення звірки даних щодо права на користування пільгою зі сплати відповідного податку суд відхиляє, оскільки вказана можливість є правом, а не обов`язком платника податків. Водночас право на оскарження рішень контролюючих органів в судовому порядку гарантується законом.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з пунктом 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

У процесі розгляду справи суд не встановив інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору. А решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на встановлені обставини та наведені правові положення, суд доходить висновку, що відповідачем не дотримано наведені приписи частини другої статті 2 КАС України, а тому податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області від 06 жовтня 2023 року № 1-1321-UA0088835, № 1-1321-UA0088835, № 1-1321-UA0088835 є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до вимог частини першої, пункту 2 частини другої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити повністю.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частинами першою, третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (абзац перший частини першої статті 139 КАС України).

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1579,86 грн (за чотири податкові повідомлення-рішення на загальну суму 197482,39 грн (ціна позову) (1% ціни позову х 0,8 (коефіцієнт зменшення суми судового збору)).

Цим рішенням суд визнав протиправними та скасував три податкові повідомлення-рішення на загальну суму 141249,29 грн (ціна позову).

Отже, поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сума судового збору у розмірі, який становить 1130,00 грн (1% від 141249,29 грн х 0,8).

Ухвалою від суду від 05 лютого 2025 року провадження у справі закрито в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 14 лютого 2024 року № 0-1321-UA0088835 на суму 56233,10 грн (ціна позову).

Тож сума судового збору у розмірі 449,86 грн (1% від 56233,10 грн х 08) сплачена позивачем за оскарження цього податкового повідомлення-рішення, може бути повернута позивачеві за його клопотанням за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн (а.с.4), то питання їх розподілу суд вирішуватиме після надання позивачем суду доказів їх понесення з урахуванням вимог статті 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп. 15.5 п. 15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області (вул. Стрийська, 35, м. Львів, 79003) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Львівській області від 06 жовтня 2023 року № 1-1321-UA0088835, № 1-1321-UA0088835, № 1-1321-UA0088835.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Львівській області на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 1130,00 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 01 квітня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна