Справа № 160/624/25
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2025-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2025 рокуСправа №160/624/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
Позивач звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- зобов`язати Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу роботи такі періоди: з 23.10.1980 року по 11.02.1982 року по догляду за дитиною, з 21.04.1982 року по 15.02.1983 року по догляду за дитиною до восьмирічного віку, з 25.04.1989 року 21.06.2004 року по догляду за дітьми до восьми років та періоди роботи: з 16.02.1983 року по 03.05.1983 року у 36 відділенні зв`язку, з 21.11.1983 року по 29.06.1987 року у Державному комітеті по забезпеченню нафтопродуктами та призначити пенсію за віком;
- зобов`язати Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянути її заяву про призначення пенсії від 19.11.2024 року, з урахуванням висновків суду у справі.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що позивач 19.11.2024 року звернулася до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області із заявою та відповідними документами для призначення пенсії за віком. Рішенням Головного управління ПФУ в Тернопільській області від 25.11.2024 року їй було відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки у неї відсутній необхідний страховий стаж. Так позивач зазначає, що прийняте рішення є необґрунтованим та таким, що позбавляє її права на пенсійне забезпечення, оскільки нею надано достатньо підтверджуючих документів про наявний трудовий стаж у спірний період. Крім того, трудова книжка серії НОМЕР_1 місить необхідні записи за спірні періоди роботи з 16.02.1983 року по 03.05.1983 року та з 21.11.1983 року по 29.06.1987 року, що й стало підставою для звернення з позовом до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.01.2025 року позовна заява була залишена без руху через невідповідність приписам ст.ст.160, 161 КАС України та запропоновано позивачу, у десятиденний строк з дня отримання ухвали суду, усунути її недоліки шляхом надання до суду доказів сплати судового збору у розмірі 968,96 грн.
На виконання ухвали суду, позивачем 17.01.2025 року до суду подано заяву про усунення недоліків до якої додано докази сплати судового збору в розмірі у розмірі 968,96 грн.
Ухвалою суду від 20.01.2025 року суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідачу-1 позовна заява з додатками та ухвала суду від 20.01.2025 року доставлені до його електронного кабінету 09.01.2025 року та 20.01.2025 року, що підтверджується відповідними довідками наявними матеріалах справи. Але відзиву на позовну заяву чи будь-яких документів, що стосуються даного предмету спору, відповідач-1 до теперішнього часу на адресу суду не надіслав.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену в позовній заяви, позицію відповідача-2, викладену у відзиві на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що 19.11.2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 звернулася до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Аналізуючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд доходить наступного.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Згідно із ч.1 ст.8 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із даним Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частиною першою ст.24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності даним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно із частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
В силу статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, згідно із статтею 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідні положення містить і постанова КМУ від 12.08.1993 року № 637, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).
Пунктом 1 постанови КМУ від 12.08.1993 року № 637 Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637.
Так, із трудової книжки позивача від 01.08.1978 року серії НОМЕР_1 встановлено, що вона містить записи на підтвердження спірних періодів, а саме:
- запис №1 - 22.10.1980 року звільнена за власним бажанням по догляду за грудною дитиною. Наказ №106 від 22.10.1980 р.;
- запис №6 - 20.04.1982 року звільнена за власним бажанням ст.38 КЗпП Української РСР, у зв`язку з доглядом за дитиною до восьмирічного віку. Наказ №302-к від 20.04.1982 року.
- запис №7 - 16.02.1983 року прийнята учнем оператора до 36 відділення зв`язку. Наказ №31 від 15.02.1983 р.;
- запис №8 - 03.05.1983 року звільнена за власним бажанням ст.35 КЗпП Тадж. РСР. Наказ №86 від 03.08.1983 року.
- запис №9 - 21.11.1983 року призначено на посаду ст. бухгалтера до центральної бухгалтерії. Наказ №92 від 21.11.1983 р.;
- запис №10 - 29.06.1987 року звільнена у зв`язку з переведенням чоловіка та виїздом за межі республіки ст.35 КЗпП Тадж. РСР. Наказ №136-І від 25.06.1987 року.
Так, відповідачем-2 не зараховано період роботи в Республіці Таджикистан з 16.02.1983 р. по 03.05.1983 р. та з 21.11.1983 р. по 29.06.1987 р., оскільки інформація про неодержання позивачем пенсії в Республіці Таджикистан відсутня (до страхового стажу частково враховано період догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку - ІНФОРМАЦІЯ_1 ), період догляду за дитиною - ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення трьох річного віку, оскільки відсутні документи, які підтверджують факт догляду за дитиною до 3-х років.
Частиною четвертою статті 1 Закону № 1788-XII передбачено, що у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачені інші правила, ніж ті, які містяться в цьому законі, то застосовуються правила за цими договорами (угодами).
Відповідно до ч.2 ст.6 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 р., укладеною між Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Білорусь, Республіки Вірменії, Республіки Казахстан, Республіки Киргизстан, Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Республіки Узбекистан та України, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.
Частиною 2 статті 4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів від 15.04.1994 р., підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, Республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема, стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність, стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Як вбачається з матеріалів справи, трудова книжка від 01.08.1978 року серії НОМЕР_1 , надавалась відповідачу-2 для розгляду питання про призначення пенсії, автентичність записів трудової книжки останнім не оспорюється. Вказана трудова книжка містить усі належним чином внесені записи про роботу позивача у спірний період. Такі записи засвідчені чітким відтиском печатки підприємств та не містять ні виправлень/підтирань, ні інших неточностей, які б давали підстави сумніватись у їх достовірності.
Таким чином, суд не виявив достатніх підстав для відмови в зарахуванні наявного в трудовій книжці стажу роботи до позивача страхового стажу, а тому дії відповідача-2 щодо не зарахування до страхового стажу спірного періоду є протиправними.
Водночас суд зазначає, що в силу пункту 2 статті 13 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 р., пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Крім того, суд зазначає, що надана позивачем трудова книжка не може піддаватися сумніву та позбавляти особу права на зарахування відповідних періодів до стажу.
Позиція відповідача-2 стосовно не надання позивачем інформації про неодержання пенсії в Республіці Таджикистан, суперечить принципу верховенства права. Відтак, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи зараховуються до трудового стажу.
Враховуючи вищевикладене, періоди роботи позивача з 16.02.1983 року по 03.05.1983 року, з 21.11.1983 року по 29.06.1987 року на території Республіки Таджикистан відповідно до трудової книжки від 01.08.1978 року серії НОМЕР_1 р. підлягають врахуванню до страхового стажу.
Щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду по догляду за дітьми до восьми років, суд зазначає наступне.
Згідно із копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 02.04.1980 року, яке міститься в матеріалах справи, позивач є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно із копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 від 10.11.1985 року, яке міститься в матеріалах справи, позивач є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 11 Закону №1058-IV, загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або при народженні дитини, при усиновленні дитини.
За змістом частини 4 статті 24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Таким чином, до страхового стажу зараховується весь трудовий стаж, набутий до 01.01.2004 року, тобто ті періоди трудової діяльності до 01.01.2004 року, як це передбачено нормами Закону України "Про пенсійне забезпечення" та законодавством СРСР.
Відповідно до положень статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.
Згідно із частиною 2 статті 181 КЗпП України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.
Згідно із пунктом 11 Порядку №637 час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.
Наведені норми дозволяють дійти висновку, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми до досягнення ними трирічного віку зараховується до страхового стажу та встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або паспорта та документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.
Необхідно зазначити, що у спірному рішенні відповідачем-2 зазначено, що до страхового стажу позивача неможливо зарахувати період догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки відсутні документи, які підтверджують факт догляду за дитиною до 3-х років.
Відповідно до записів в трудовій книжці позивача від 01.08.1978 р. серії НОМЕР_1 , остання у період з 21.11.1983 року призначено на посаду ст. бухгалтера до центральної бухгалтерії та 29.06.1987 року звільнена у зв`язку з переведенням чоловіка та виїздом за межі республіки ст.35 КЗпП Тадж. РСР, отже до досягнення дитиною ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) 3-річного віку позивач періодично працювала.
Так, позивач просить зарахувати до страхового стажу період по догляду за дітьми до восьми років з 25.04.1989 року та 21.06.2004 року.
Як вже зазначено судом вище, згідно із статтею 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", до стажу роботи зараховується час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку, а тому в цій частині заявлені позовні вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.
Щодо не врахування відповідачем-2 періоду по догляду за дитиною з 23.10.1980 року по 11.02.1982 року, з 21.04.1982 року по 15.02.1983 року, суд зазначає наступне.
Як вбачається з розрахунку стажу Форми РС-право, що наявний в матеріалах справи періоди з 23.10.1980 р. по 11.02.1982 р. та з 21.04.1982 р. по 17.03.1983 р. зараховано до страхового стажу, в графі трудова діяльність вказано: "Догляд за дитин. до 3 років".
Оскільки спірні періоди вже були зараховані до страхового стажу позивача, суд не має підстав для їх повторного зарахування, а тому суд відмовляє в цій частині заявлених позовних вимог.
Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача-1 повторно розглянути її заяву про призначення пенсії від 19.11.2024 року, суд зазначає наступне.
Вирішуючи питання щодо органу Пенсійного фонду, який має обов`язок щодо поновлення порушеного права позивача, суд зазначає, що пунктом 4.2 Порядку № 22-1 визначено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
З огляду на приписи розділу ІV Порядку № 22-1 належним відповідачем у спірних правовідносинах є Головне управління ПФУ в Тернопільській області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглядав заяву про призначення пенсії та прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу. В свою чергу Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області здійснило лише повідомлення позивача про прийняте рішення відповідачем-2.
Таким чином, саме Головне управління ПФУ в Тернопільській області зобов`язано прийняти рішення про призначення пенсії позивачу.
За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області, оскільки зазначеним управлінням не вчинялось будь-яких дій та не приймалось яких-небудь рішень пов`язаних з розглядом заяви позивача від 19.11.2024 р., а отже права останньої відповідачем-1 не порушені.
З огляду на висновки суду про протиправність рішення відповідача-2, враховуючи обставини того, що у даному випадку позивачу було відмовлено в зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 16.02.1983 року по 03.05.1983 року, з 21.11.1983 року по 29.06.1987 року на території Республіки Таджикистан та відмовлено в призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу, суд доходить висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача-2 повторно розглянути заяву позивача від 19.11.2024 року, зарахувавши до страхового стажу періоду роботи з 16.02.1983 року по 03.05.1983 року, з 21.11.1983 року по 29.06.1987 року на території Республіки Таджикистан, та із урахуванням висновків суду.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Приймаючи до уваги вище наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви з викладених вище підстав.
Згідно із ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 211,20 грн.
Позивачем до суду подано через підсистему "Електронний суд", то в силу положень ч.3 ст.4 Закону України "Про судовий збір" позивач мав сплатити 968,96 грн.
Відтак, відповідно до положень ч.1 ст.139 КАС України, суд стягує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2 суму сплаченого судового збору розмірі 484,48 грн. (968,96 грн. : 2).
При цьому надмірно сплачений судовий збір у розмірі 242,24 грн., згідно із положеннями п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" підлягає поверненню за клопотанням позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд,
Позовну заяву - задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.11.2024 року про призначення пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 16.02.1983 року по 03.05.1983 року, з 21.11.1983 року по 29.06.1987 року на території Республіки Таджикистан, та із урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовної заяви відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя К.С. Кучма