Справа № 600/4781/24-а
Суддя: Сіжук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/4781/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сіжук О.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії від 13.09.2024 № 19; зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком з дати подання заяви - 06.09.2024.

В обґрунтування позову вказала, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не зарахувало до страхового стажу позивача період навчання відповідно до диплому серії НОМЕР_1 від 19.06.1986 та період роботи в Чернівецькій обласній колегії адвокатів з 19.02.1990 по 30.09.1993, а також періоди з 1996 по 2010 та з 01.01.2001 по 31.12.2003, коли позивач займалась підприємницькою діяльністю. Вказані дії позивач вважає протиправними, оскільки при наданні відмови у призначенні пенсії відповідачем порушено вимоги Закону України «Про адміністративну процедуру». У зв`язку з наведеним вважає, що рішення про відмову у призначенні пенсії від 13.09.2024 № 19 є протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалою судді Чернівецького окружного адміністративного суду від 22.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 02.04.2025 відмовлено в задоволенні клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про залучення співвідповідача до участі у справі.

Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, заперечуючи проти позовних вимог, подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказало, що у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу для призначення пенсії немає законних підстав.

Зокрема, відповідач зазначає, що внаслідок розгляду документів, які додані до заяви про призначення пенсії, до страхового стажу не зараховано: період навчання відповідно диплому серії НОМЕР_1 від 19.08.1986, оскільки документ подано в копії; довідку про доходи № 4841/1/17-509 від 18.04.2011 ДПІ у Чернівцях, оскільки відсутня інформація про сплачені страхові внески до ПФУ; період з 01.01.2001 по 31.12.2003, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб відсутня кількість трудових днів або цивільно-правових відносин.

Оскільки позивач станом на дату звернення з питання призначення пенсії за віком в порядку, визначеному Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV) не мала підтвердженого необхідними документами у встановленому порядку стажу, то відповідач не мав підстав для призначення пенсії. Відсутність підтвердження вказаних обставин не породжує виникнення права на зарахування стажу. Відповідач вважає, що оскільки органом Пенсійного фонду не допущені порушення при здійсненні владних повноважень щодо позивача, то підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Позивач надала відповідь на відзив, в якому вказала, що у відзиві відсутні будь-які обґрунтовані заперечення щодо допущених відповідачем порушень вимог адміністративної процедури при ухвалені оскаржуваного рішення.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18).

З матеріалів справи слідує, що 06.09.2024 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про призначення пенсії за віком за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». (а.с. 20).

Вказана заява за принципом екстериторіальності спрямована для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

За результатами розгляду заяви позивача від 06.09.2024 про призначення пенсії, 13.09.2024 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області прийнято рішення за №19 про відмову в призначенні пенсії за віком.

Як слідує із вказаного рішення, підставою відмови відповідач зазначив, що згідно наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу, страховий стаж заявниці становить 21 рік 4 місяці 8 дні.

Так, відповідачем до страхового стажу не зараховано наступні періоди: період навчання відповідно диплому серії НОМЕР_1 від 19.08.1986, оскільки документ подано в копії; період роботи з 19.02.1990 по 30.09.1993, оскільки має місце виправлення дати звільнення з роботи; довідку про доходи № 4841/1/17-509 від 18.04.2011 ДПІ у Чернівцях, оскільки відсутня інформація про сплачені страхові внески до ПФУ; період з 01.01.2001 по 31.12.2003, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб відсутня кількість трудових днів або цивільно-правових відносин

У зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, Головне управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області вирішило відмовити позивачу в призначенні пенсії за віком згідно статті 26 Закону №1058. (а.с. 17 зворотній бік).

Головне управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області листом від 20.09.2024 №2400-1706-8/38585 повідомило позивача про прийняте рішення про відмову в призначенні пенсії за віком. (а.с. 17).

Вважаючи відмову в призначенні пенсії за віком протиправною, позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Згідно із частиною першою статті 44 Закону № 1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (частина третя статті 44 Закону № 1058-IV).

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1).

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років.

Відповідно до підпункту 2.1 Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документ, що засвідчує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), надається у разі відсутності в паспорті громадянина України або свідоцтві про народження інформації про реєстраційний номер облікової картки платника податків; документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного стажу роботи). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27.08.2018 № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Приписами статті 56 Закону №1788-XII визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно частини другої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Положеннями статті 62 Закону №1788-XII та пунктом 1 Порядку №637 визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

В силу вимог абзацу першого пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, зміст наведених норм дає підстави стверджувати, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи.

За загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Водночас, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.

Із змісту трудової книжки позивача НОМЕР_2 вбачається, що в оскаржуваний періоди в ній містяться наступні записи:

- навчання в Пермському Держуніверситеті імені Горького з 1981-1986 роки Диплом НОМЕР_1 ;

- №6 - 19.02.1990 прийнята стажером Чернівецької обласної колегії адвокатів;

- №7 - 08.06.1990 прийнята в члени Чернівецької обласної колегії адвокатів;

- №8 30.09.1993 відрахована з членів Чернівецької обласної колегії адвокатів в зв`язку з ліквідацією. (а.с. 30-31).

Суд зауважує, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, а саме відомості про підприємство, дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи; ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача.

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-ІV страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 24 Закону № 1058-ІV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом статті 20 Закону № 1058-ІV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

З матеріалів справи вбачається, що з 09.12.1992 позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець. Згідно витягу з ЄРС для ФОП позивач здійснює підприємницьку діяльність у сфері надання юридичних послуг за КВЕД 69.10 діяльність у сфері права. (а.с. 25-26).

Згідно зі свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю №58 від 14.07.1993 позивач має право на зайняття адвокатською діяльністю. (а.с. 28).

З 09.11.1993 позивач перебувала на обліку в Пенсійному фонді як фізична особа-підприємець з реєстраційним номером 24.12.11266 з розміром страхових внесків 33,2% на момент постановки на обліку, що підтверджується повідомлення про взяття на обліку фізичної особи-підприємця, виданого Пенсійним фондом. (а.с. 29).

Відповідно до довідки ДПІ у місті Чернівці від 29.08.2001 №9471 позивач перебуває на обліку в ДПІ у місті Чернівці з 14.07.1993 як платник податків. (а.с. 29).

Відповідно до довідки Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 09.10.2024 №3957/АП/24-13-62-02-04 з 14.07.1993 по 2011 рік позивачем подавалась декларація про доходи фізичної особи, одержані від зайняття адвокатською діяльністю. (а.с. 43).

Судом також встановлено, що довідкою про доходи від адвокатської діяльності від 18.04.2011 №4841/Д/17-509, виданої ДПІ у місті Чернівці, підтверджується те, що позивач з 1996 по 2004 та з 2007 по 2010 роки отримувала доходи від адвокатської діяльності. Вказана довідка видана на підставі інформації, вказаної в поданих деклараціях про одержані доходи від адвокатської діяльності. Із змісту вказаної довідки також вбачається, що в ній зазначено, як сума одержаного валового доходу, так і сума чистого доходу, тобто після сплати податків. (а.с. 22).

Стосовно періоду трудового стажу позивача з 01.01.2001 по 31.12.2003, суд зазначає наступне.

Постановою Правління Пенсійного фонду України №107 від 30.01.1992 затверджено Інструкцію про порядок здійснення операцій по зарахуванню і видаткам коштів Пенсійного фонду України.

Згідно пункту 12 вказаної Інструкції для обліку коштів, які надходять до Пенсійного фонду України, в установах банків, відкривається балансовий рахунок № 807 «Кошти Пенсійного фонду України» (пасивний), на якому в залежності від характеру надходжень ведеться облік в управліннях Пенсійного фонду на субрахунках у складі балансового рахунку № 807 в тому числі надходжень страхових внесків від громадян, що займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на особистій власності фізичної особи та виключно її праці.

Як було встановлено судом, позивач перебувала на обліку в податкових органах та органах Пенсійного фонду з 09.11.1993, як самозайнята особа - приватний підприємець з ознаками незалежної професійної діяльності адвокат.

Постановою Пенсійного фонду України №11-1 від 06.09.1996 було затверджено Інструкцію про порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами страхових зборів до Пенсійного фонду України, а також обліку надходження і витрачання його коштів»

Пунктом 7.1. наведеної вище Інструкції встановлено, що збори з громадян, які займаються підприємницькою діяльністю, адвокатів, та інших громадян, діяльність яких заснована на приватній власності фізичної особи та виключно на її праці, нараховуються на чистий доход, що підлягає оподаткуванню, тобто на різницю між валовим доходом (виручкою у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, що пов`язані з одержанням доходу, на підставі витягів з податкових декларацій. При цьому не враховуються суми акцизного збору і податку на добавлену вартість.

Такі витяги, завірені податковою інспекцією, подаються платником до Пенсійного фонду в 15-денний строк після закінчення кварталу.

Отже, з 1993 року, в тому числі в період з 01.01.2001 по 31.12.2003, позивач щорічно в порядку, встановленому Декретом Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», Інструкцію про порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, інших платежів, а також обліку їх надходження до Пенсійного фонду України (затвердженої Постановою Правління Пенсійного Фонду України №4-6 від 04.06.1999) та Інструкцією «Про порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, інших платежів, а також обліку їх надходження до Пенсійного фонду України» (затвердженої Постановою Правління Пенсійного фонду №16-6 від 19.10.2001) подавала звітність до податкового органу з доданими до неї доказами сплати внесків до пенсійного фонду, з обов`язковим спрямуванням копії такої звітності з платіжними документами про сплату внесків до пенсійного фонду на адресу регіонального органу Пенсійного фонду. Адміністрування сплати внесків до пенсійного фонду в цей період часу здійснювалось безпосередньо регіональними представництвами фонду.

Згідно пунктом 5.3.1. Інструкції про порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, інших платежів, а також обліку їх надходження до Пенсійного фонду України (затвердженої Постановою Правління Пенсійного Фонду України №4-6 від 04.06.1999) збір з фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності, адвокатів, які займаються діяльністю, пов`язаною з одержанням доходу, нараховується на чистий дохід, що підлягає оподаткуванню, тобто на різницю між валовим доходом (виручкою у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, що пов`язані з одержанням доходу, на підставі витягів з податкових декларацій. Такі витяги, завірені податковою інспекцією, подаються платником до Пенсійного фонду в 15-денний строк після закінчення кварталу.

Пунктом 5.3.2. Інструкції передбачено, що збір обчислюється і сплачується щоквартально із сум фактично одержаного доходу за звітний період (квартал) не пізніше як 20 квітня, 20 липня, 20 жовтня і 1 лютого року наступного за звітним. При цьому сплата збору за четвертий квартал календарного року провадиться авансом до 15 грудня із суми очікуваного (оцінного) доходу за цей період.

В той же час, згідно Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», який був чинним в наведений вище період, розрахунок сум прибуткового податку з доходів фізичних осіб-підприємців та самозайнятих осіб (адвокатів) , здійснювався податковим органом на підставі поданих декларацій.

Наказом Мінфіну України №12 від 21.04.1993 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 09.06.1993) було затверджено «Інструкцію про прибутковий податок з громадян», згідно додатку №7 до якої визначений перелік витрат, що виключаються з оподатковуваного доходу громадянина суб`єкта підприємницької діяльності (самозайнятої особи - адвоката) згідно пункту 17 згаданого Додатку до складу витрат, на які зменшується оподатковуваний дохід відносяться відрахування на державне соціальне страхування (пенсійні внески). В декларації про доходи, які подаються податковому органу декларант у складі документально підтверджених витрат зазначав суми, сплачені до пенсійного фонду з наданням відповідного підтверджуючого документу.

Як слідує із матеріалів справи, зокрема, з довідки ДПІ в місті Чернівці від 05.02.2004 №/26-20/ «Про результати позапланової документальної перевірки дотримання вимог податкового законодавства суб`єктом незалежної професійної діяльності (адвокатом) підприємцем ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , ід. код НОМЕР_3 за період з 01.01.2001р. по 31.12.2003р.» вбачається, що за період з 01.01.2001 по 31.12.2003 заборгованості зі сплати прибуткового податку з громадян до бюджету адвокатом Лютіковою Н.О. немає.

Згідно розписки Пенсійного фонду від 29.01.2013 між позивачем та Головним управління пенсійного фонду України у Першотравневому районі міста Чернівці, пенсійному органу передано копії декларацій за 2000-2004 роки з доказами сплати внесків до Пенсійного фонду за цей період. (а.с. 41).

Таким чином, у відповідача наявна інформація про сплату позивачем страхових внесків за спірний період.

Згідно з абзацом першим пункту 1 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

Згідно пунктом 4.1 Порядку №22-1 заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію..

Відповідно до пункту 4.3 Порядку №22-1 рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви..

Згідно пунктом 4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію..

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення (перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення виплати тощо) пенсії, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу Пенсійного фонду України в установленому порядку. За наслідками розгляду заяви та доданих до неї документів орган, що призначає (здійснює перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення виплати тощо) пенсії, відповідно до положень статті 44 Закону №1058-IV та положень пунктів 4.3, 4,7 Порядку 22-1 приймає рішення про призначення (перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення виплати тощо) пенсії або про відмову в призначенні (перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший, поновленні виплати тощо) пенсії з зазначенням обґрунтувань такої відмови.

Тобто, відмовляючи особі в призначенні пенсії, орган, що призначає пенсію, має зазначити причини такої відмови, у тому числі обґрунтувати мотиви не зарахування до страхового стажу окремих періодів його роботи.

У свою чергу згідно з вимогами статті 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Отже, правом вимагати додаткові документи від підприємств, організацій і окремих осіб наділені лише органи, що призначають пенсії, а не особи, яким призначається пенсія. У разі сумніву або розбіжностей в документах, які враховуються при обчисленні пенсії, відповідач має вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Під час розгляду справи по суті, відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження звернення до відповідних адресатів, стосовно перевірки належності записів в трудовій книжці позивача, стосовно дійсності диплому позивача про вищу освіту, а також звернень щодо достовірності даних, вказаних в довідці від 18.04.2011 №4841/Д/17-509, виданої ДПІ у місті Чернівці, довідці ДПІ в місті Чернівці від 05.02.2004 №/26-20/, довідці Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 09.10.2024 № 3957/АП/24-13-62-02-04, для отримання відомостей щодо спірних періодів роботи позивача.

Відповідачем також не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що записи у трудовій книжці позивача та вкладиші до нього є недійсними та недостовірними.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи інших офіційних документах.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.

Таким чином, стаж позивача, що обрахований Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області, не в повній мірі відповідає записам трудової книжки щодо періодів трудової діяльності (зайнятості).

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що після звернення позивача, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не вчинило жодних дій визначених статтею 101 Закону № 1788-XII.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

З огляду на наведене, суд вважає, що оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії за віком Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №19 від 13.09.2024, прийнято пенсійним органом без урахування всіх обставин по справі, що мають значення для його прийняття та без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані оскаржувані рішення.

Крім того, суд зазначає, що відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у дусі визначеної Конституцією України демократичної та правової держави та з метою забезпечення права і закону, а також зобов`язання держави забезпечувати і захищати права, свободи чи законні інтереси людини і громадянина регулює Закон України «Про адміністративну процедуру» від 17.02.2022 № 2073-IX (далі Закон № 2073-IX).

За визначенням, наведеним у статті 2 цього Закону, адміністративний акт - рішення або юридично значуща дія індивідуального характеру, прийняте (вчинена) адміністративним органом для вирішення конкретної справи та спрямоване (спрямована) на набуття, зміну, припинення чи реалізацію прав та/або обов`язків окремої особи (осіб); адміністративне провадження - сукупність процедурних дій, що вчиняються адміністративним органом, і прийнятих процедурних рішень з розгляду та вирішення справи, що завершується прийняттям і, в необхідних випадках, виконанням адміністративного акта.

Частинами першою-третьою статті 8 Закону №2073-IX передбачено, що адміністративний орган забезпечує належність та повноту з`ясування обставин справи, безпосередньо досліджує докази та інші матеріали справи. Адміністративний орган під час здійснення адміністративного провадження враховує всі обставини, що мають значення для вирішення справи. Адміністративний орган зобов`язаний обґрунтовувати адміністративні акти, які він приймає, крім випадків, визначених законом. Адміністративний акт, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи, повинен містити мотивувальну частину, що відповідає вимогам цього Закону.

Згідно статті 16 Закону №2073-IX адміністративний орган зобов`язаний встановлювати обставини, що мають значення для вирішення справи, і за необхідності збирати для цього документи та інші докази з власної ініціативи, у тому числі без залучення особи витребовувати документи та відомості, отримувати погодження та висновки, необхідні для вирішення справи.

Адміністративний орган не може зобов`язувати особу самостійно отримувати документи та інші докази, необхідні для здійснення адміністративного провадження, якщо такий обов`язок не визначено законом.

Адміністративний орган не може вимагати від особи надання документів та відомостей, що перебувають у володінні адміністративного органу або іншого органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи або організації, що належить до сфери управління такого органу.

Статтею 17 Закону №2073-IX визначено, що особа має право бути заслуханою адміністративним органом, надавши пояснення та/або заперечення у визначеній законом формі до прийняття адміністративного акта, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи.

Адміністративний орган зобов`язаний здійснювати інформування та консультування учасників адміністративного провадження з питань, що стосуються адміністративного провадження, а також щодо змісту їхніх прав та обов`язків.

Особа має право у передбаченому законом порядку витребовувати та/або надавати документи, а також інші докази, що стосуються обставин адміністративної справи.

Відповідно до статті 47 Закону №2073-IX під час підготовки справи до розгляду та вирішення, крім невідкладного розгляду та вирішення справи (стаття 60 цього Закону), адміністративний орган встановлює наявність та достатність матеріалів у справі, а також за необхідності: 1) витребовує додатково документи та відомості, що перебувають у володінні органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи чи організації, що належить до сфери його управління; 2) залучає до участі в адміністративному провадженні адресата, повідомляє йому правові підстави початку адміністративного провадження та можливі наслідки прийняття адміністративного акта; 3) повідомляє заінтересованим особам про початок адміністративного провадження та про їхні права на участь в адміністративному провадженні; 4) повідомляє учасникам адміністративного провадження порядок ознайомлення з матеріалами справи, їхні права і обов`язки; 5) надає учасникам адміністративного провадження можливість подати документи, клопотання, пояснення та зауваження, довести обставини, що мають значення для вирішення справи; 6) вирішує питання про необхідність залучення до участі в адміністративному провадженні осіб, які сприяють розгляду справи, призначення експертизи, проведення огляду на місці або огляду речей, проведення слухання у справі; 7) виконує інші передбачені законом обов`язки в рамках адміністративного провадження.

Витребування необхідних документів та відомостей, збирання доказів, проведення слухання у справі та інші процедурні дії під час адміністративного провадження здійснюються відповідно до вимог цього Закону.

Згідно статті 48 Закону №2073-IX адміністративний орган витребовує документи та відомості, необхідні для вирішення справи, з дотриманням принципу офіційності.

Орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належить до сфери його управління, зобов`язані за запитом адміністративного органу надати йому необхідні для вирішення справи документи та відомості, що перебувають у його володінні, протягом трьох робочих днів з дня отримання запиту, якщо інший строк не визначено законом або відповідним запитом адміністративного органу.

Подання особою заяви (особисто або через свого представника) вважається наданням такою особою згоди на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про неї, що міститься у витребовуваних документах та відомостях, в обсязі, визначеному законодавством для вирішення відповідної категорії справ.

Захист і обробка персональних даних, що містяться в документах та відомостях, що витребовуються адміністративним органом, здійснюються згідно із Законом України «Про захист персональних даних».

Статтею 52 Закону №2073-IX передбачено, що адміністративний орган досліджує обставини, що мають значення для вирішення справи, виходячи з принципів законності та офіційності.

Адміністративний орган визначає відповідно до законодавства способи та обсяг встановлення обставин справи. При цьому адміністративний орган не обмежений доводами учасників адміністративного провадження, наданими ними доказами та клопотаннями.

Адміністративний орган повинен неупереджено дослідити всі обставини справи, у тому числі ті, що є сприятливими, а також ті, що є несприятливими для учасників адміністративного провадження.

Забороняється вимагати від учасника адміністративного провадження надання доказів, які не стосуються обставин справи, а також всупереч принципу офіційності, згідно з яким обов`язок збирання доказів покладений на адміністративний орган.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 72 Закону №2073-IX адміністративний акт, прийнятий у письмовій формі, або усний адміністративний акт, підтверджений у письмовій формі, повинен мати мотивувальну частину (крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті). Мотивування (обґрунтування) адміністративного акта в письмовій формі повинно забезпечувати особі можливість правильно його зрозуміти та реалізувати своє право на оскарження адміністративного акта. У мотивувальній частині адміністративного акта зазначаються: 1) дата подання заяви або скарги та стислий зміст вимоги, що в ній міститься (у разі прийняття акта за заявою або скаргою особи); 2) фактичні обставини справи; 3) зміст документів та відомості, враховані під час розгляду справи; 4) посилання на докази або інші матеріали справи, на яких ґрунтуються висновки адміністративного органу; 5) детальна правова оцінка обставин, виявлених адміністративним органом, та чітке зазначення висновків, зроблених на підставі такої правової оцінки виявлених обставин. Адміністративний акт може не містити посилання на фактичні обставини справи і результати дослідження доказів та інших матеріалів справи, якщо такий акт прийнято на підставі акта чи іншого документа, складеного за результатами проведення інспекційних (контрольних, наглядових) заходів, якщо цей документ вже містить відповідне мотивування (обґрунтування) та доведений до особи належним чином. Відсутність в адміністративному акті мотивувальної частини, складеної відповідно до вимог цього Закону, має наслідки, встановлені цим Законом.

Пункт 4 частини другої статті 87 Закону №2073-IX визнає протиправним адміністративний акт, який не відповідає принципам адміністративної процедури.

Оскаржуване у даній справі рішення, яке є негативним адміністративним актом, не відповідає принципам адміністративної процедури, оскільки не містить належної мотивації його висновку, зокрема, встановлення обставин, що мають значення для призначення позивачу пенсії за віком (зарахування періодів роботи до стажу), посилання на докази, якими такі обставини обґрунтовані, із зазначенням причин прийняття чи відхилення наданих позивачем документів (такі зроблені вже у відзиві на позовну заяву).

Невиконання пенсійним органом законодавчо встановлених вимог щодо змісту, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії має наслідком визнання його протиправним.

Наведене дає підстави для висновку про безпідставність неврахування відповідачем до страхового стажу позивача періоду навчання в Пермському Держуніверситеті імені Горького з 1981-1986 роки, згідно диплому НОМЕР_1 , періоду роботи позивача в Чернівецькій обласній колегії адвокатів з 19.02.1990 по 30.09.1993, періоду роботи позивача з 01.01.2001 по 31.12.2003, а також період роботи з 1996 по 2010 рік, з урахуванням довідки про доходи від адвокатської діяльності від 18.04.2011 №4841/Д/17-509 виданої ДПІ у місті Чернівці.

З урахуванням викладеного, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №19 від 13.09.2024.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком з дати подання заяви - 06.09.2024, суд зазначає наступне.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Доцільно відзначити, що здійснення дискреційних повноважень може в деяких випадках передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.

Акт, прийнятий у ході здійснення дискреційних повноважень, підлягає контролю відносно його законності з боку суду або іншого незалежного органу.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Водночас, визначаючись щодо способу захисту порушеного права позивача у межах даних спірних відносин, з огляду на те, що спірним у даній справі є питання не зарахування до страхового стажу позивача періоду навчання в Пермському Держуніверситеті імені Горького з 1981-1986 роки, згідно диплому НОМЕР_1 , періоду роботи позивача в Чернівецькій обласній колегії адвокатів з 19.02.1990 по 30.09.1993, періоду роботи позивача з 01.01.2001 по 31.12.2003, а також період роботи з 1996 по 2010 рік, з урахуванням довідки про доходи від адвокатської діяльності від 18.04.2011 №4841/Д/17-509 виданої ДПІ у місті Чернівці, виходячи зі змісту доводів, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги, враховуючи висновок суду про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні позивачу пенсії, з огляду на зміст повноважень суду, визначених статтею 245 КАС України, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача у спірних відносинах буде зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати період навчання в Пермському Держуніверситеті імені Горького з 1981-1986 роки, згідно диплому НОМЕР_1 , періоду роботи позивача в Чернівецькій обласній колегії адвокатів з 19.02.1990 по 30.09.1993, періоду роботи позивача з 01.01.2001 по 31.12.2003, а також період роботи з 1996 по 2010 рік, з урахуванням довідки про доходи від адвокатської діяльності від 18.04.2011 №4841/Д/17-509, виданої ДПІ у місті Чернівці, до її страхового стажу і повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 06.09.2024, з урахуванням висновків суду.

На переконання суду, саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог. Натомість доводи відповідача по суті спору не свідчать про законність вчинених ним дій.

Відповідно до частини статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 605,60 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, оскаржуване рішення якого визнано протиправним та скасовано.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241 - 246, 250 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №19 від 13.09.2024 про відмову в призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання в Пермському Держуніверситеті імені Горького з 1981-1986 роки, згідно диплому НОМЕР_1 , періоду роботи позивача в Чернівецькій обласній колегії адвокатів з 19.02.1990 по 30.09.1993, періоду роботи позивача з 01.01.2001 по 31.12.2003, а також період роботи з 1996 по 2010 рік, з урахуванням довідки про доходи від адвокатської діяльності від 18.04.2011 №4841/Д/17-509, виданої ДПІ у місті Чернівці.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 06.09.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

У відповідності до статей 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (проспект Соборний, 158б, місто Запоріжжя, Запорізька область, 69005, ідентифікаційний код юридичної особи 20490012).

Суддя Сіжук Ольга Володимирівна