Справа № 520/33743/24
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 р. Справа № 520/33743/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Русанової В.Б. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.01.2025, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 02.01.25 по справі № 520/33743/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області третя особа: Головне управління Державної казначейської служби у Харківській обалсті

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови у нарахуванні ОСОБА_1 інфляційних збитків та 3% річних від простроченої суми заборгованості за судовими рішеннями Харківського кружного адміністративного суду № 520/16613/21 та 520/20155/23;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести нарахування інфляційних збитків та 3% річних від простроченої суми виплат грошової заборгованості за пенсійною справою № 100 18622 ОСОБА_1 ;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання цих коштів з його казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , інфляційні збитки у сумі 85418,03 грн та 3-х % річних від простроченої суми у 26190,50 грн.

В обгрунтування позову посилався на протиправну бездіяльність відповідача з приводу невиплати боргу за рішеннями суду, що в подальшому зумовило виникнення підстав для примусового стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за рахунок коштів Державного бюджету України 3 відсотків річних та інфляційних збитків у порядку ст.625 Цивільного кодексу України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.01.2025 позов залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.01.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що предметом його позовних вимог, за оскаржуваним рішенням, є нарахування інфляційних збитків та 3% річних від простроченої суми виплат грошової заборгованості, а не перерахунок пенсії, що тотожно для суду і він вбачає в цьому подвійну юридичну відповідальність, тому застосовує положення ст.61 Конституції України. Правові підстави для проведення "нарахування" не є тотожними з проведенням "перерахунку" його пенсії, тому не є вчиненням одного і того ж діяння суб`єкта владних повноважень (порушення строку проведення грошового платежу з виплати пенсії) та не призводить до подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Вбачається, що в одному випадку є грошова заборгованість, тому підлягає застосуванню ч. 1 та 2 ст. 625 ЦК України, (порушення строку проведення грошового платежу), а в іншому є порушення пенсійного законодавства, щодо своєчасного перерахунку пенсії (ч. 18 ст. 43 Закону №2262-XII), внаслідок чого і виникла дана заборгованість, яка не виплачується до цього часу. Апелянт зазначає, що ч.2 ст.55 Закону України № 2262-XII, ч.2 ст.46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV, Закон України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 №2050-III не врегульовують механізм нарахування інфляційних збитків внаслідок втрати частини купівельної спроможності та 3% річних від простроченої суми виплат грошової заборгованості, а містять лише посилання на виплату компенсації. Тому, ст. 625 ЦК України є спеціальним законом, який передбачає право позивача на витребування його власності, врегульовує механізм нарахування з компенсації інфляційних збитків та штрафних санкцій у вигляді 3% річних від простроченої суми виплат грошової заборгованості і підлягає застосуванню в першу чергу.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Третя особа своїм правом на надання письмових пояснень не скористалась.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 у справі №520/16613/21 визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області у проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії з 01.12.2019; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2019, з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону №2262-ХІІ, статті 9 Закону 2011-ХІІ та з врахуванням положень Постанови КМУ № 988, згідно оновленої довідки від 15.07.2021 № 33/41-2001.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2023 у справі №520/20155/23 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області щодо не нарахування з 01.02.2022 року доплати до пенсії ОСОБА_1 у розмірі 2000 грн, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 № 713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб", після перерахування пенсії за судовим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.10.21 по справі № 520/16613/21; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області нарахувати та виплачувати з 01.02.2022 щомісячну доплату ОСОБА_1 у розмірі 2000 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 № 713 "Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб".

З розрахунку на доплату (виплату, утримання) пенсії за пенсійною справою №100/25509 встановлено, що борг минулих звітних календарних місяців за рішенням суду у справі №520/16613/21 за період 01.12.2019 - 28.02.2022 складає 103185,56 грн (а саме: 4414,28 грн щомісяця за період 01.12.2019 - 30.06.2021 та 2414,28 грн щомісяця за період 01.07.2021 - 28.02.2022).

З розрахунку на доплату (виплату, утримання) пенсії за пенсійною справою №100/25509 встановлено, що борг минулих звітних календарних місяців за рішенням суду у справі №520/20155/23 за період 01.02.2022 - 30.04.2024 складає 54.000,00 грн (а саме: 2000,00 грн щомісяця за період 01.02.2022 - 30.04.2024).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з підстав їх необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право громадян України на соціальний захист врегульовано ст.46 Конституції України, п.6 ч.1 ст.92 Конституції України і з 01.01.2004 нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV.

Статею 4 ст. Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Отже, приписи Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2662-ХІІ є спеціальною нормою права стосовно відносин за участю заявника та запроваджують дві окремі, самостійні і незалежні одна від одної процедури, за якими відбувається обчислення розміру пенсії громадянина, а саме: 1) за ст.43 Закону України №2662-ХІІ - у випадку призначення пенсії вперше та 2) за ст.63 Закону України №2662-ХІІ - у випадку збільшення розміру вже призначеної пенсії за подією збільшення розміру оплати праці працівника на аналогічній (прирівняній) посаді.

При цьому, у процедурі за ст.43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2662-ХІІ базовою розрахунковою величиною для обчислення пенсії є виплати (як винагорода за працю), одержані особисто особою-пенсіонером під час проходження служби (тобто складові елементи структури власного грошового забезпечення).

Натомість, у процедурі за ст.63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2662-ХІІ базовою розрахунковою величиною для обчислення нового розміру раніше вже призначеної пенсії є реально отримані (а не уявно можливі до нарахування) виплати (як винагорода за працю) третьої сторонньої особи - діючого публічного службовця за рівнозначною посадою (або тією ж самою, або прирівняною).

Положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно з п.22 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, запроваджені ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України заходи є мірою саме майнової відповідальності.

Разом із тим, згідно з ч.2 ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2662-ХІІ нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Згідно з ч.2 ст.46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Запроваджені ч.2 ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2662-ХІІ та ч.2 ст.46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV заходи також є мірою майнової відповідальності, механізм реалізації якої передбачений нормами Закону України від 19.10.2000 №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Так, за визначенням ст.2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000р. №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

За правилами ст.3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000р. №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно з ст.4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000р. №2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З огляду на що, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що під час застосування міри майнової відповідальності пріоритет у застосуванні належить віддати положенням ч.2 ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2662-ХІІ, ч.2 ст.46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV, Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-ІІІ як спеціальним нормам права у сфері пенсійного забезпечення.

Таким чином, у межах спірних правовідносин відповідач у контексті застосування ч.2 ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII, ч.2 ст.46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV, Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-ІІІ не вчиняв протиправної бездіяльності, оскільки у межах спірних правовідносин жодних платежів з виплати боргу (що є обов`язковою передумовою виникнення відповідного обов`язку за змістом Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-ІІІ) не проводив, що свідчить про відсутність події, з якою закон пов`язує виникнення обов`язку вчинити дії щодо нарахування інфляційних збитків.

Стосовно доводів апелянта про те, що норми ст. 625 ЦК України є спеціальним законом, який передбачає право позивача на витребування його власності, врегульовую механізм нарахування з компенсації інфляційних збитків та штрафних санкцій у вигляді 3% річних від простроченої суми виплат грошової заборгованості і підлягає застосуванню в першу чергу, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведені приписи цивільного законодавства дають підстави дійти висновку про те, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З аналізу приписів статей 524, 533-535 і 625 ЦК України можна дійти висновку про те, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Крім того, колегія суддів враховує, що Верховним Судом України у постановах від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11 викладена правова позиція про те, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України).

Така позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 2а-11853/10/1570.

Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою перерахованої пенсії позивача на виконання рішень Харківського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 у справі №520/16613/21 та від 14.02.2023 у справі №520/20155/23.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області відсутні договірні зобов`язання щодо нарахування та виплати пенсії.

Колегія суддів зазначає, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані спеціальним Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Поряд із цим, у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду сформовано висновок, відповідно до якого приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Вказана правова позиція висловлена також Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року у цивільній справі № 6-2759цс15.

Вищевказаними рішеннями визначено обов`язок пенсійного органу перерахувати та виплатити пенсію позивачу, однак без визначення конкретної суми грошового зобов`язання.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів доходить висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та пенсійним органом, як суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача, шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними, відтак вказані доводи апелянта є помилковими.

Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.01.2025 по справі № 520/33743/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді В.Б. Русанова В.А. Калиновський