Справа № 440/2237/25
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2025-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/2237/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/2237/25 за позовом Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 , про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

19.02.2025 представник Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (надалі - в/ч НОМЕР_1 ) за довіреністю ОСОБА_2 звернувся з позовом до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (надалі - Автозаводський ВДВС), в якому, з урахуванням зменшення обсягу заявлених вимог (а.с. 29-33), просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо відкриття виконавчого провадження №77132589 та зобов`язати Автозаводський ВДВС закрити вказане виконавче провадження.

Мотивуючи свої вимоги, заявник вказує на обставини порушення прав боржника у виконавчому провадженні №77132589 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Полтавським окружним адміністративним судом у справі №440/15150/23, з огляду на обставини виконання у повному обсязі до відкриття виконавчого провадження рішення суду щодо виплати на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні зі служби грошової одноразової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності у розмірі 81 458,79 грн за вирахуванням сум військового збору (1,5%) та податку на доходи фізичних осіб (18%).

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 24.02.2025 позовну заяву було залишено без руху.

Після усунення позивачем недоліків, ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду в обсязі уточнених позовних вимог, відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 , який має статус стягувача у виконавчому провадженні №77132589.

14.03.2025 до суду через систему "Електронний суд" надійшов відзив на позов (а.с. 53-55), в якому представник відповідача за довіреністю Акіменко Е.В. висловила свої заперечення проти задоволення позову. Вказує на обставини правомірності дій державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі заяви стягувача ОСОБА_1 про стягнення залишку невиплаченої заборгованості у розмірі 15884,46 грн. Зазначає, що позивач взагалі не зазначає на якій підставі державний виконавець повинен був відмовити стягувачу у відкритті виконавчого провадження. Стверджує, що підставою для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, такої як «скасування постанови про відкриття виконавчого провадження судом», немає, на підставі чого державний виконавець зобов`язаний повторно відкрити виконавче провадження. Такі дії державного виконавця матимуть місце до того часу, допоки не виникнуть підстави для завершення виконавчого провадження відповідно до ст.ст. 37, 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Розгляд справи здійснюється судом з урахуванням особливостей провадження, визначених ст. 287 КАС України, після отримання судом копій матеріалів виконавчого провадження, які надійшли разом з відзивом на позов.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, суд встановив наступне.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 у справі №440/15150/23 суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності. Стягнув з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні зі служби грошової одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності у розмірі 24526,95 грн.

Не погодившись із вищевказаним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2024 у справі №440/15150/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 по справі № 440/15150/23 змінено, виклавши абзац третій та п`ятий у такій редакції: "Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні зі служби грошової одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності у розмірі 81458,79 грн". В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 у справі №440/15150/23 залишено без змін.

Як встановлено судом, згідно з платіжною інструкцією №1316 від 12.07.2024 та відомістю розподілу витрат від 13.07.2024 (а.с. 17) Військова частина НОМЕР_1 на виконання рішення суду у справі №440/15150/23 у добровільному порядку виплатила на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки в сумі 65 574,33 грн.

06.02.2025 ОСОБА_1 звернувся до начальника Автозаводського ВДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження, в якій просив прийняти до примусового виконання виконавчий лист №440/15150/23, виданий Полтавським окружним адміністративним судом, про стягнення на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні зі служби грошової одноразової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності у розмірі 81458,79 грн. Зазначив, що Військовою частиною НОМЕР_1 було виплачено лише 65574,33 грн. У зв`язку з цим просив стягнути з боржника різницю у розмірі 15884,46 грн (а.с. 60).

Вищевказана заява надійшла до Автозаводського ВДВС 07.02.2025, а 10.02.2025 старшим державним виконавцем Автозаводського ВДВС Акіменко Е.В. (надалі - державний виконавець) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №77132589 про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 різниці у розмірі 15 884,46 грн за виконавчим листом №440/15150/23, виданим Полтавським окружним адміністративним судом 14.05.2024 (а.с. 61).

Крім того, 10.02.2025 державний виконавець виніс постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження на загальну суму 250,00 грн та про стягнення виконавчого збору у розмірі 1588,44 грн (10% від залишку суми боргу) (а.с. 62-63).

Позивач, боржник у виконавчому провадженні №77132589, вважає дії Автозаводського ВДВС щодо відкриття виконавчого провадження №77132589 протиправними, а виконавче провадження таким, що підлягає закриттю з тієї підстави, що Військова частина НОМЕР_1 повністю виконала рішення суду у справі №440/15150/23, оскільки виплатила середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні зі служби грошової одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності у розмірі 65 574,33 грн (за вирахуванням стягнутих належним порядком військового збору 1,5% та податку на доходи фізичних осіб 18% з присудженої суми у розмірі 81 458,79 грн).

З цих підстав позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1291 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Аналогічно, частиною другою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Обов`язковість судових рішень є одним із принципів не лише адміністративного (ст. 14 КАС України), а й усіх інших форм судочинства.

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів, за визначенням наведеним у статті 1 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (надалі - Закон №1404-VIII), - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VІІІ, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За приписами частини третьої статті 26 Закону №1404-VІІІ, у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок/електронний гаманець боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банках, небанківських надавачах платіжних послуг для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Як свідчать встановлені судом обставини справи, у порядку добровільного виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 у справі №440/15150/23 з урахуванням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2024 Військова частина НОМЕР_1 сплатила на користь ОСОБА_1 65 574,33 грн, вирахувавши як податковий агент із присудженої суми у розмірі 81 458,79 грн 1,5% військового збору (1221,88 грн) та 18% податку на доходи фізичних осіб (14662,58), що підтверджується матеріалами справи.

Позивач вважає, що він виконав судове рішення у повному обсязі у спосіб, встановлений законом, з огляду на що державний виконавець не мав права відкривати виконавче провадження №77132589 про стягнення різниці у сумі 15 884,46 грн, натомість мав відкрити виконавче провадження згідно з формулюванням, зазначеним у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2024, на суму 81 458,79 грн, перевірити факт повного виконання рішення суду та закінчити виконавче провадження на підставі статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку з його фактичним виконанням до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

У свою чергу стягувач ОСОБА_1 вважає, що до виплати йому належить повна сума у розмірі 81458,79 грн, як про це зазначено у судовому рішенні в редакції постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2024, а тому звернувся до Автозаводського ВДВС із заявою про примусове виконання виконавчого листа №440/15150/23 в частині стягнення різниці у розмірі 15884,46 грн (а.с. 60).

На підставі заяви стягувача, 10.02.2025 державний виконавець відкрив виконавче провадження №77132589 про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 різниці у розмірі 15884,46 грн (а.с. 61).

За таких обставин, на переконання суду, очевидним є висновок про те, що державний виконавець був обізнаний з фактом сплати боржником коштів на користь ОСОБА_1 у сумі 65 574,33 грн, з огляду на що відкрив виконавче провадження №77132589 лише на різницю в межах залишку невиплаченої суми у розмірі 15 884,46 грн.

Повертаючись до тверджень позивача з приводу того, що ним повністю виконано судове рішення у справі №440/15150/23, суд з наявних письмових доказів з`ясував, що 13.07.2024 після отримання фінансування за відповідним напрямом Військовою частиною НОМЕР_1 було здійснено зарахування на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні зі служби грошової одноразової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності у розмірі 65 574,33 грн (з урахуванням стягнутих належним порядком військового збору 1,5% та податку на доходи фізичних осіб 18% з нарахованої суми у розмірі 81458,79 грн).

Перевіряючи обставини виконання Військовою частиною НОМЕР_1 рішення суду у справі №440/15150/23 та правильності обчисленої до виплати стягувачу суми коштів, суд виходить з такого.

Статтею 163 Податкового кодексу України визначені доходи, які є об`єктом оподаткування. Зокрема, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є доходом, який підлягає оподаткуванню.

Згідно з п. 15.1 ст. 15 Податкового кодексу України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Відповідно до п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (пп. 168.1.1 ст. 168 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є об`єктом оподаткування військовим збором відповідно до приписів пункту 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, ставка якого становила 1,5% об`єкта оподаткування станом на момент виплати стягувачу доходу.

Як роз`яснював ще Пленум Верховного Суду України у постанові від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, що сформульований у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19, середній заробіток за ст. 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні зі служби грошової одноразової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, яке є предметом примусового стягнення в рамках виконавчого провадження №77132589, за свою правовою природою не входить до структури заробітної плати, а тому на цю виплату не поширюються гарантії грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, передбачені Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06.01.2005 №17).

Враховуючи з`ясовану правову природу сум примусового стягнення, а також зважаючи на визначений законодавством обов`язок роботодавця здійснювати справляння і сплату податків і зборів з доходів громадян, суд доходить висновку про те, що факт виплати на користь ОСОБА_1 суми середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 65 574,33 грн за вирахуванням військового збору 1,5% та податку на доходи фізичних осіб 18% з присудженої суми у розмірі 81458,79 грн свідчить про повне виконання Військовою частиною НОМЕР_1 рішення суду у справі №440/15150/23 у добровільному порядку.

Разом з цим, при відкритті 10.02.2025 виконавчого провадження №77132589 державний виконавець Автозаводського ВДВС не міг знати про факт виконання боржником рішення суду у справі №440/15150/23 у повному обсязі, тому відкрив виконавче провадження лише на різницю заборгованості у сумі 15 884,46 грн, про що прохав сам стягувач.

Відтак суд доходить висновку про те, що державний виконавець, відкриваючи виконавче провадження №77132589, діяв у повній відповідності до вимог статті 26 Закону України "Про виконавче провадження", з огляду на що адміністративний позов у частині вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо відкриття виконавчого провадження задоволенню не підлягає.

Поряд з цим, як передбачено пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Тож за фактом виконання рішення суду у справі №440/15150/23 у повному обсязі виконавче провадження №77132589 підлягає закінченню.

За таких обставин суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача вирішити питання про закінчення виконавчого провадження №77132589 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" за фактом повного виконання боржником судового рішення у справі №440/15150/23.

Як передбачено частиною дев`ятою статті 27 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Позивач вимогу про скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 10.02.2025 (за наслідками уточнення обсягу позовних вимог) перед судом не заявляє, тоді як суд, відповідно до частини другої статті 9 КАС України, розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Поряд з цим суд звертає увагу учасників виконавчого провадження №77132589 на те, що відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Тож, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне лише зобов`язати Автозаводський ВДВС вирішити питання про закінчення виконавчого провадження №77132589 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" за фактом повного виконання боржником судового рішення у справі №440/15150/23.

За таких обставин позов слід задовольнити частково.

З огляду на факт часткового задоволення позову, за правилом частини 3 статті 139 КАС України, на користь позивача слід стягнути 1/2 частину судового збору, сплаченого при зверненні до суду з цим позовом, тобто 1211,20 грн.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Позов Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України у справі №440/2237/25 - задовольнити частково.

Зобов`язати Автозаводський відділ державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вирішити питання про закінчення виконавчого провадження №77132589 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" за фактом повного виконання боржником судового рішення у справі №440/15150/23.

В решті вимог - позов залишити без задоволення.

Стягнути на користь Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України за рахунок бюджетних асигнувань Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції частину судових витрат, що пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Позивач: Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Автозаводський відділ державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (; вул. Сердюка Ігоря, 43, м. Кременчук, Полтавська область, 39600).

Третя особа: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його підписання.

Суддя Є.Б. Супрун