Справа № 160/1129/25
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2025-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2025 рокуСправа №160/1129/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

Позивач звернувся через систему «Електронний суд» до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- зобов`язати Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу періоди навчання згідно із довідкою №18 від 12.09.2023 р. з 01.09.1980 р. по 19.04.1982 р., з 01.09.1985 р. по 07.04.1986 р., та періоди роботи згідно із трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 01.07.1985 р. в республіці Узбекистан з 01.01.1992 р. по 03.08.1992 р., з 29.08.1992 р. по 09.08.1993 р., і призначити та виплачувати йому пенсію за віком, відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.01.2025 року суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Щодо незарахування до страхового стажу періодів навчання та роботи відповідачем-2 зазначено, що у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 відсутні записи про навчання в періоди часу з 01.09.1980 р. по 19.04.1982 р., з 01.09.1985 р. по 07.04.1986 р. Відповідно до диплому серії НОМЕР_2 вказано дату вступу в Андижанський будівельний технікум 1980 рік та дату закінчення 1988 рік. Для підтвердження періоду навчання позивачем надано довідку Андижанського архітектурно-будівельного технікуму від 12.09.2023 р. № 18, згідно із якою позивач навчався на денному відділенні з 01.09.1980 р. по 19.04.1982 р. та на заочному відділенні з 01.09.1985 р. по 1986 р. Довідка не підлягає врахуванню, оскільки дата закінчення навчання 1986 р. не відповідає даті наказу № 44 від 07.04.1998 р. та даним диплому серії НОМЕР_2 . Також в довідці від 12.09.2023 р. № 18 зазначено по батькові ОСОБА_2 , що не відповідає паспортним даним ОСОБА_3 . Диплом серії НОМЕР_3 містить записи узбецькою та російською мовами, довідка від 12.09.2023 р. № 18 видана російською мовою, завірена печаткою на узбецькій мові, але переклад документів українською мовою не надавався. З огляду на зазначене, позивачем не підтверджено періоди навчання з 01.09.1980 р. по 19.04.1982 р., з 01.09.1985 р. по 07.04.1986 р. в Андижанському архітектурно-будівельному технікумі, а тому підстави для зарахування до страхового стажу відсутні. Крім того, відповідно до ч.3 ст.24-1 Закону №1058-IV не зараховуються до страхового стажу періоди трудової діяльності за межами України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Договір між Україною та Республікою Узбекистан у галузі пенсійного забезпечення відсутній. Отже, відсутні підстави для зарахування до загального страхового стажу згідно із трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 01.07.1985 р. періодів роботи з 01.01.1992 р. по 03.08.1992 р. на підприємстві «Анд. міське багатопрофільне мале виробниче об`єднання «Водій-1» та з 29.08.1992 р. по 09.08.1993р. на підприємстві Андижанська обласна клінічна лікарня. За таких обставин, відповідач-2 просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
10.02.2025 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що на підтвердження проходження навчання за денною формою здобуття освіти, ним надано разом з дипломом копії наказів з навчального закладу: №111 від 19.09.1980 р., №54 від 20.04.1982 р., №91 від 31.08.1985 р., №44 від 07.04.1988 р., з яких вбачається, що він з 1980 р. по 1982 р. навчався на денному відділенні, з якого у 1982 р. був відрахований у зв`язку з призовом до армії. Наказом №91 від 31.08.1985 р. його поновлено в число учнів заочного відділення після демобілізації. Розбіжність в написанні його по батькові не є свідченням того, що в цьому документі йде мова не про нього. Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 17.07.1963 р. в республіці Узбекистан, його по батькові зазначено дійсно через літеру «о» - ОСОБА_2 , як і в довідці з навчального закладу №18 від 12.09.2023 р. Також зазначено, що навіть у випадку виходу держави-учасниці із Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, пенсійні права громадян такої держави не втрачають своєї сили. Враховуючи викладене, позивач просив суд позов задовольнити повністю з підстав викладених у ньому.
Відповідачу-1 позовна заява з додатками та ухвала суду доставлені до його електронного кабінету 16.01.2025 року та 22.01.2025 року, що підтверджується відповідними довідками наявними матеріалах справи. Але відзиву на позовну заяву чи будь-яких документів, що стосуються даного предмету спору, відповідач-1 до теперішнього часу на адресу суду не надіслав.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену в позовній заяви та у відповіді на відзив, позицію відповідача-2, викладену у відзиві на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що 24.12.2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Аналізуючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Згідно із ч.1 ст.8 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із даним Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частиною першою ст.24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності даним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно із частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
В силу статті 62 Закону України Про пенсійне забезпечення основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, згідно із статтею 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідні положення містить і постанова КМУ від 12.08.1993 року № 637, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).
Пунктом 1 постанови КМУ від 12.08.1993 року № 637 Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637.
Щодо неврахування до страхового стажу періоду роботи з 01.01.1992 р. по 03.08.1992 р., з 29.08.1992 р. по 09.08.1993 р. на території Республіки Узбекистан згідно із трудовою книжкою серії НОМЕР_5 від 01.07.1985 р., суд зазначає наступне.
Починаючи з 19.06.2023 р. обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік, а в подальшому незалежних державах, та врахування нарахованої на їх території заробітної плати здійснюється відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів.
Так, з розрахунку стажу станом на 11.08.2023 р. позивача, наявного в матеріалах справи, вбачається, що періоди роботи з 01.01.1992 р. по 03.08.1992 р., з 29.08.1992 р. по 09.08.1993 р. не зарахований до страхового стажу.
Проте, зі змісту трудової книжки серії НОМЕР_1 , позивач у спірний періоди, працював зокрема:
- запис № 11 08.08.1991 року зарахований в «Анд. міське багатопрофільне мале виробниче об`єднання «Водій-1». Наказ №9 від 08.08.1991 року;
- запис № 12 03.08.1992 року звільнено згідно із поданої заяви. Наказ від 03.08.1992 року;
- запис № 13 - 29.08.1992 року зарахований на посаду газ. ел. зварювальник в господарській частині. Наказ №158 від 02.09.1992 року;
- запис № 14 - 09.08.1993 року звільнений з займаної посади відповідно до ст.38 за власним бажанням КЗпП. Наказ №76 від 08.08.1993 року.
Частиною четвертою статті 1 Закону № 1788-XII передбачено, що у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачені інші правила, ніж ті, які містяться в цьому законі, то застосовуються правила за цими договорами (угодами).
Відповідно до ч.2 ст.6 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 р., укладеною між Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Білорусь, Республіки Вірменії, Республіки Казахстан, Республіки Киргизстан, Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Республіки Узбекистан та України, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.
Частиною 2 статті 4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів від 15.04.1994 р., підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, Республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема, стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність, стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Як вбачається з матеріалів справи, трудова книжка серії НОМЕР_1 , надавалась відповідачу-2 для розгляду питання про призначення пенсії позивачу, автентичність записів трудової книжки відповідачем-2 не оспорюється. Вказана трудова книжка містить усі належним чином внесені записи про роботу позивача у спірний період. Такі записи засвідчені чітким відтиском печатки підприємств та не містять ні виправлень/підтирань, ні інших неточностей, які б давали підстави сумніватись у їх достовірності.
Таким чином, суд не виявив достатніх підстав для відмови в зарахуванні наявного в трудовій книжці стажу роботи до позивача страхового стажу, а тому дії відповідача-2 щодо не зарахування до його страхового стажу спірного періоду є протиправними.
В силу пункту 2 статті 13 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 р., пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Тож, прийняття постанови КМУ від 29.11.2022 р. №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень.
Крім того, суд зазначає, що надана позивачем трудова книжка не може піддаватися сумніву та позбавляти особу права на зарахування відповідних періодів до стажу.
Позиція відповідача-2 суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення/перерахунок пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.
Відтак, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи зараховуються до трудового стажу.
Враховуючи вищевикладене, період роботи позивача в з 01.01.1992 р. по 03.08.1992 р., з 29.08.1992 р. по 09.08.1993 р. на території Республіки Узбекистан відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.07.1985 р. підлягає врахуванню до страхового стажу.
Щодо неврахування до страхового стажу позивача періоду навчання з 01.09.1980 р. по 19.04.1982 р., з 01.09.1985 р. по 07.04.1986 р., суд зазначає наступне.
Згідно із ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується, серед іншого, навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
На час навчання позивача порядок визначення трудового стажу, який давав право на пенсію за віком, регулювався постановою Ради Міністрів СРСР від 03 серпня 1972 року №590 «Про затвердження положення про порядок призначення та виплати державних пенсій».
Згідно із підпунктом «і» частини 1 пункту 109 Порядку № 590 крім роботи в якості робітника або службовця в загальний стаж роботи зараховується також навчання у вищих навчальних закладах, середніх спеціальних навчальних закладах (технікумах, педагогічних і медичних училищах і таке інше), партійних школах, совпартшколах, школах профруху, на рабфаках; перебування в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Під час навчання позивача діяли норми Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 року №162, пункт 2.15 якої передбачав, що студентам, особам, які навчаються, аспірантам та клінічним ординаторам, що мають трудові книжки, учбовий заклад (науковий заклад) вносить запис про час навчання на денних відділеннях (в тому числі підготовчих) вищих і середніх спеціальних учбових закладах, в партійних школах і школах профруху.
Підставою для таких записів є накази учбового закладу (науковий заклад) про зарахування або відрахування студента, особи, яка навчається, аспіранта, клінічного ординатора.
Як вбачається в матеріалів справи, згідно із дипломом серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 , в 1980 р. вступив до Андижанського будівельного технікуму та в 1988 р. закінчив повний курс, за спеціальністю промислове та цивільне будівництво.
Відповідно до довідки від 12.09.2023 р. №18, виданої Андижанським архітектурно-будівельним технікумом ОСОБА_1 , дійсно вступив до Андижанського будівельного технікуму в 1980 р. на 1 курс 61 групу денного відділення за спеціальністю "Виготовлення металічних конструкцій" (наказ №11 від 19.09.1980 р.). У 1982 р. був призваний на військову службу (наказ №54 від 20.04.1982 р.). У 1985 р. закінчив військову службу та відновив навчання на заочному відділенні на 3 курс у 114 групу за спеціальністю "Промислове та цивільне будівництво" (наказ №91 від 31.08.1995 р.) та у 1986 успішно закінчив технікум за тією ж спеціальності (наказ №44 від 07.04.1988 р.).
До позовної заяви позивачем долучено наказ №11 від 19.09.1980 р., наказ №54 від 20.04.1982 р., наказ №91 від 31.08.1995 р., наказ №44 від 07.04.1988 р.
Суд зауважує, що відсутня невідповідність дати закінчення навчання, оскільки в наказі від 07.04.1988 р. №44, зазначено, що на підставі протоколів Державної кваліфікаційної комісії 1986 року наступних учнів заочного відділення вважати такими, що закінчили повний курс навчання із захистом дипломних робіт, присвоїти їм звання техніка-будівельника, відрахувати з числа учнів з видачею диплома встановленого зразка, зокрема, у списку групи №ІІ4-ПГС під порядковим номером 2 зазначено мовою оригіналу: « ОСОБА_4 ».
Отже, як і зазначено у довідці Андижанського архітектурно-будівельного технікуму від 12.09.2023 р. №18, ОСОБА_1 виданий диплом НОМЕР_2 від 09.04.1988 р. №9891, що співпадає з відомостями та датами наказу про видачу диплому. Крім того, в довідці від 12.09.2023 р. №18 зазначено по батькові « ОСОБА_2 », відповідно до паспортних даних по батькові позивача - « ОСОБА_2 ». Однак суд зазначає, що неточне написання по батькові позивача є технічною опискою та не може тягнути за собою незарахування періоду навчання до страхового стажу.
З урахуванням викладеного, суд вважає протиправним незарахування відповідних періодів навчання до страхового стажу позивача.
Щодо заявлених позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача-1 зарахувати до страхового стажу періоди його навчання згідно із довідкою №18 від 12.09.2023 р. з 01.09.1980 р. по 19.04.1982 р., з 01.09.1985 р. по 07.04.1986 р., та періоди роботи згідно із трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.07.1985 р. в Республіці Узбекистан з 01.01.1992 р. по 03.08.1992 р., з 29.08.1992 р. по 09.08.1993 р., і призначити та виплачувати йому пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування індивідуального акта, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 р. у справі № 817/498/17 наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Вирішуючи питання щодо органу Пенсійного фонду, який має обов`язок щодо поновлення порушеного права позивача, суд зазначає, що пунктом 4.2 Порядку № 22-1 визначено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
З огляду на приписи розділу ІV Порядку № 22-1 належним відповідачем у спірних правовідносинах є Головне управління ПФУ в Донецькій області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглядав заяву про призначення пенсії та прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу. В свою чергу Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області здійснило лише повідомлення позивача про прийняте рішення відповідачем-2.
Таким чином, саме Головне управління ПФУ в Донецькій області зобов`язано прийняти рішення про призначення пенсії позивачу.
За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області, оскільки зазначеним управлінням не вчинялось будь-яких дій та не приймалось яких-небудь рішень пов`язаних з розглядом заяви позивача від 24.12.2024 р., а отже права останньої відповідачем-1 не порушені.
З огляду на вищевикладене, а також дискреції пенсійного органу в питаннях призначення пенсії, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію вважає за необхідне зобов`язати відповідача-2 повторно розглянути його заяву про призначення пенсії від 24.12.2024 року, зарахувавши до страхового стажу періоду роботи з 01.01.1992 року по 03.08.1992 року, з 29.08.1992 року по 09.08.1993 року на території держави Республіки Узбекистан згідно із трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 01.07.1985 р. та період навчання з 01.09.1980 р. по 19.04.1982 р., з 01.09.1985 р. по 07.04.1986 р., та відмовлено в призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу, суд доходить висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача-2 повторно розглянути заяву позивача від 24.12.2024 року, зарахувавши до страхового стажу спірні періоди його роботи.
У задоволенні решти позовних вимог позивачу слід відмовити.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Приймаючи до уваги вище наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви з викладених вище підстав.
Згідно із ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 211,20 грн.
Позивачем до суду подано через підсистему "Електронний суд", то в силу положень ч.3 ст.4 Закону України "Про судовий збір" позивач мав сплатити 968,96 грн.
Відтак, відповідно до положень ч.1 ст.139 КАС України, суд стягує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2 суму сплаченого судового збору розмірі 484,48 грн. (968,96 грн. : 2).
При цьому надмірно сплачений судовий збір у розмірі 242,24 грн., згідно із положеннями п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" підлягає поверненню за клопотанням позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд,
УХВАЛИВ:
Позовну заяву задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.12.2024 року про призначення пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу періоду роботи з 01.01.1992 року по 03.08.1992 року, з 29.08.1992 року по 09.08.1993 року на території держави Республіки Узбекистан згідно із трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 01.07.1985 р. та період навчання з 01.09.1980 р. по 19.04.1982 р., з 01.09.1985 р. по 07.04.1986 р., з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовної заяви відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя К.С. Кучма