Справа № 360/228/25
Суддя: Т.В. Смішлива
Дата ухвалення: 2025-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

02 квітня 2025 рокум. ДніпроСправа № 360/228/25

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Смішлива Т.В., розглянувши у письмовому провадженні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

05.02.2025 до Луганського окружного адміністративного суду через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи Електронний суд надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивачка) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період шість місяців з 11.01.2023 по 11.07.2023 (включно);

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період шість місяців з 11.01.2023 по 11.07.2023 (включно), виходячи з грошового забезпечення за два повних останніх місяці перед звільненням, обчисленого з урахуванням індексації грошового забезпечення в розмірі 4036,85 грн та сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивачка у період з 26.02.2018 по 10.01.2023 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (далі відповідач).

У лютому 2024 року позивачка звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, у якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачу за період з 26.02.2018 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, у розмірі 456,29 грн; зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 26 лютого 2018 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, у розмірі 456,29 грн; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачу за період проходження військової служби з 01.03.2018 по 31.12.2022 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) березень 2018 року, з урахуванням абз. абз. 4-6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, у розмірі 199795,23 грн; зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.12.2022 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) березень 2018 року, з урахуванням абз. абз. 4-6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, у розмірі 199 795,23 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі № 200/773/24, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2024, визнано протиправною бездіяльність відповідача, яка полягала у ненарахуванні на невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення за період з 26.02.2018 року по 28.02.2018 включно із застосуванням січня 2008 року місяцем підвищення доходу. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 26.02.2018 по 28.02.2018 включно, обчислену з врахуванням січня 2008 року місяцем підвищення доходу, в сумі 456 (чотириста п`ятдесят шість) гривень 29 копійок з відрахуванням військового збору і податку на доходи фізичних осіб з компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача, яка полягала у ненарахуванні та невиплаті позивачу індексації-різниці відповідно до абз. абз. 3, 4, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, за період з 01.03.2018 по 31.12.2022 включно.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію-різницю відповідно до абз. абз. 3, 4, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року включно у сумі 234137,30 грн (двісті тридцять чотири тисячі сто тридцять сім гривень 30 копійок) з відрахуванням військового збору і податку на доходи фізичних осіб з компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі № 200/773/24, серед іншого, було встановлено наступне.

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.02.2018 № 58 солдат ОСОБА_1 , курсант Військової частини НОМЕР_2 , яка прибула для подальшого проходження служби з Військової частини НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , призначена наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 21.02.2018 №27-РС на посаду кухаря їдальні взводу матеріального забезпечення, була зарахована до списків особового складу та на всі види забезпечення Військової частини НОМЕР_1 з 26.02.2018.

Як свідчить витяг з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.01.2023 № 11, старший солдат ОСОБА_1 , бухгалтер (2 категорії) фінансово-економічної служби, призначена наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 09.01.2023 № 9-РС на посаду провідного бухгалтера фінансово-економічної служби Військової частини НОМЕР_3 , виключена зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Військової частини НОМЕР_1 з 10.01.2023.

В період з 01.03.2018 по 31.12.2022 позивачка мала право на отримання індексації-різниці в щомісячному розмірі 4036,85 грн.

На виконання рішення суду від 29.03.2024 у справі № 200/773/24 відповідачем було здійснено нарахування та виплату позивачці індексації у сумі 230575,24 гривень.

Зазначена виплата була проведена 29.01.2025, що підтверджується скріншотом з мобільного додатку "Приват24".

Відповідачем до суду через підсистему «Електронний суд» надано відзив на позовну заяву, в якому представник заперечує проти задоволення позовних вимог з таких підстав.

Військова частина НОМЕР_1 перебуває на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_3 , тобто не має банківських рахунків, не володіє та не розподіляє кошти. Фінансування грошового забезпечення військовослужбовців, оплати за виконання рішень судів та зокрема оплата судового збору проводиться виключно військовою частиною НОМЕР_3 на підставі рапортів/заявок військової частини НОМЕР_1 .

У період з липня 2024 року по січень 2025 року у Військовій частині НОМЕР_1 була відсутня можливість здійснювати будь-які виплати по рішенням судів.

Починаючи з середини січня 2025 року здійснюється часткове фінансування.

29.01.2025 відповідно до платіжної інструкції № 382 здійснено виплати Позивачу грошової індексації відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду № 200/773/24.

Процесуальні рішення у справі.

Ухвалою суду від 05.02.2025 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 07.02.2025 позовну заяву залишено без руху та продовжено строк усунення недоліків.

Ухвалою суду від 17.02.2025 прийнято адміністративну справу до провадження, розгляд справи продовжено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 21.02.2025 клопотання позивачки про витребування доказів повернуто без розгляду.

Ухвалою суду від 03.03.2025 у задоволенні клопотання про витребування доказів відмовлено.

Ухвалою суду від 02.04.2025 у задоволенні клопотання про витребування доказів відмовлено.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив таке.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) проходить військову службу за контрактом в Збройних Силах України.

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.02.2018 № 58 солдат ОСОБА_1 , курсант Військової частини НОМЕР_2 , яка прибула для подальшого проходження служби з Військової частини НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , призначена наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 21.02.2018 № 27-РС на посаду кухаря їдальні взводу матеріального забезпечення, була зарахована до списків особового складу та на всі види забезпечення Військової частини НОМЕР_1 з 26.02.2018.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.11.2018 № 326 позивача допущено бухгалтером фінансово економічної служби.

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.01.2023 № 11, старший солдат ОСОБА_1 , бухгалтер (2 категорії) фінансово-економічної служби, призначена наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 09.01.2023 № 9-РС на посаду провідного бухгалтера фінансово-економічної служби Військової частини НОМЕР_3 , виключена зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Військової частини НОМЕР_1 з 10.01.2023 для подальшого проходження військової служби за контрактом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі № 200/773/24, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2024, адміністративний позов задоволено частково та, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 26 лютого 2018 року по 28 лютого 2018 року включно, обчислену з врахуванням січня 2008 року місяцем підвищення доходу, в сумі 456 (чотириста п`ятдесят шість) гривень 29 копійок з відрахуванням військового збору і податку на доходи фізичних осіб з компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю відповідно до абз. абз. 3, 4, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року включно в сумі 234 137 (двісті тридцять чотири тисячі сто тридцять сім) гривень 30 копійок з відрахуванням військового збору і податку на доходи фізичних осіб з компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.

На виконання рішення суду від 29.03.2024 у справі №200/773/24 відповідачем здійснено нарахування та виплату позивачці індексація у сумі 230575,24 гривень, яка проведена 29.01.2025, що підтверджується скріншотом з мобільного додатку "Приват24" та платіжною інструкцією № 382 від 28.01.2025.

Відповідно до довідки № 219/ФС від 17.03.2025 позивачу нараховано у листопаді 2022 року 17857,08 грн, в грудні 2022 року - 17858,08 грн.

Відповідно до розрахунку грошового забезпечення за неповний місяць позивачу у зв`язку з переведенням до в/ч НОМЕР_3 нараховано 38018,40 грн.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Частиною першою статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Положеннями частини четвертої статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Абзацом першим частини третьої статті 24 Закону № 2232-XII визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення 1153/2008, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).

Пунктом 237 Положення 1153/2008 визначено, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту видання наказу про звільнення та здача посади військовослужбовцем повинні бути здійснені не пізніше дня закінчення строку контракту, якщо інше не передбачено законодавством.

За приписами пункту 242 Положення 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерством оборони України від 07.06.2018 № 260 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Порядок № 260, тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013 наголосив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати має компенсаторний характер. Як складова належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зазначити, що Законом № 2011-XII, Порядок № 260, які є спеціальними нормативно-правовими актами і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ.

Нерозповсюдження на військовослужбовців ЗСУ норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців ЗСУ не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до цих правовідносин норми КЗпП України.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України:

в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (в редакції, яка діяла до 19.07.2022);

у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (в редакції, яка діє з 19.07.2022).

У спірних правовідносинах підлягає застосуванню норма в редакції, яка діє з 19.07.2022.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, додаткові доплати, індексація тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Суд враховує правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З вище наведених положень Закону № 2232-XII та Положення 1153/2008 слідує, що днем звільнення військовослужбовця з військової служби вважається день, зазначений у наказі про виключення військовослужбовця зі списків особового складу у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас або у відставку, загибеллю (смертю), визнанням судом безвісно відсутнім або оголошенням померлим.

Судом встановлено, що позивач відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.01.2023 № 11, не звільнялась, а лише виключена зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення у зв`язку з вибуттям для подальшого проходження військової служби за контрактом у Військовій частині НОМЕР_3 .

Суд звертає увагу, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/202 від 24.02.2022 року "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022 року, в Україні введено воєнний стан з 24.02.2022. Також оголошено загальну мобілізацію.

На момент виключення позивача зі списків особового складу відповідача та переведення до Військової частини НОМЕР_3 воєнний стан триває.

За приписами статті 23 Закону № 2232 передбачено, що під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період дії воєнного стану.

Оскільки судом встановлено, що станом на 10.01.2023 (дата виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідача) звільнення позивача з військової служби не відбулось, то суд дійшов висновку про неможливість покладення на відповідача такої відповідальності, яка передбачається статтею 117 КЗпП України, а саме, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки виключення зі списків особового складу відповідача у зв`язку з продовженням військової служби в іншому органі не є тотожнім виключенню зі списків особового складу у зв`язку із звільненням з військової служби.

Як наслідок, у задоволенні позову слід відмовити.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову, судові витрати у вигляді сплати судового збору покладаються на позивача та не відшкодовуються за рахунок бюджетних асигнувань.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволення позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.В. Смішлива