Справа № 420/38552/24
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2025-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, виходячи з її середнього грошового забезпечення, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, протиправною;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, виходячи з її середнього грошового забезпечення, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 21.04.2017 року по 23.02.2022 року проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загону морської охорони). Наказом командира НОМЕР_2 загону морської охорони Державної прикордонної служби України від 24.02.2022 року №66-ОС «Про особовий склад» (зі змінами) головного корабельного старшину ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення. Остаточною датою закінчення проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 позивача є 23.02.2022 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.06.2024 року у справі № 420/33967/23 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін Морської охорони Державної прикордонної служби України) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 29.01.2020 року по 23.02.2022 року, допомогу для оздоровлення за 2020-2021 роки, грошову компенсацію за невикористані під час військової служби дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», розрахованих з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 року (в період з 29.01.2020 року по 31.12.2020 року), на 01.01.2021 року (в період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року) та на 01.01.2022 року (в період з 01.01.2022 року по 23.02,2022 року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.

16.11.2024 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.06.2024 року у справі № 420/33967/23 військовою частиною НОМЕР_1 було виплачено 74916,11 грн. Таким чином, днем фактичного розрахунку військової частини НОМЕР_1 з позивачем є 16.11.2024 року.

18.11.2024 року представник позивача через Урядовий контактний центр звернувся до військової частини НОМЕР_1 з вимогою нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, виходячи із її середнього грошового забезпечення нарахованого відповідно до Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

09.12.2024 року військова частина НОМЕР_1 листом від 04.12.2024 року № 09/С-ЗЗ1/326) повідомила, що відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби.

Позивач вважає таку бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною, а тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 16.12.2024 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 420/38552/24, ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 262 КАС України та витребував від військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загону морської охорони) довідку про заробітну плату ОСОБА_1 , відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, в межах предмету спору (із зазначенням складових по місячно за два місяці, що передують звільненню та кількістю відпрацьованих днів із зазначенням середньоденного заробітку) та довідку про суми виплачені ОСОБА_1 на момент звільнення.

24.12.2024 року до суду військовою частиною НОМЕР_1 на виконання ухвали від 16.12.2024 року в частині витребування доказів надано довідку-розрахунок середньоденного заробітку № 163 від 23.12.2024 року та довідку про суми виплачені ОСОБА_1 на момент звільнення № 164 від 23.12.2024 року.

27.12.2024 року до суду від військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач вказав, що не погоджується із позовними вимогами позивача та просить суд відмовити у задоволенні позову. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що на момент звільнення ОСОБА_1 з військової служби з військової частини НОМЕР_1 , їй були нараховані та сплачені належні їй грошові кошти, та будь-яких спорів щодо розміру цих виплат не було. Здійснення відповідних виплат ОСОБА_1 за рішенням суду не входять до переліку грошових доходів громадян, мають характер одноразової виплати на підставі рішення суду, та не може розцінюватись як невиплата з вини роботодавця належних працівнику сум в день його звільнення. Стаття 117 КЗпП України передбачає обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за умови невиплати з вини роботодавця, але зазначені обставини свідчать про відсутність будь-якої вини з боку військової частини НОМЕР_1 , а тому обов`язку щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у військовій частині НОМЕР_1 не виникає. Таким чином, з боку військової частини НОМЕР_1 не було допущено порушення термінів виплати грошових коштів згідно вимог закону, належних ОСОБА_1 . За таких обставин, військова частина не вбачається законних підстав для здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

30.12.2024 року до суду від представника позивача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник наполягає на задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач - ОСОБА_1 у період з 21.04.2017 року по 23.02.2022 року проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін Морської охорони Державної прикордонної служби України).

Наказом командира НОМЕР_2 загону Морської охорони Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) від 24.02.2022 року №66-ОС «Про особовий склад» головного корабельного старшину ОСОБА_1 , штаб-старшину 3 категорії групи публічних закупівель, звільнено з військової служби, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 23.02.2022 року у запас Збройних Сил України за підпунктом «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», остаточною датою закінчення проходження військової служби є 23.02.2022 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.06.2024 року у справі № 420/33967/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2024 року, позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін Морської охорони Державної прикордонної служби України) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по 23.02.2022 року, допомоги для оздоровлення за 2020-2021 роки, грошової компенсації за невикористані під час військової служби дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», розрахованих з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 року (в період з 29.01.2020 року по 31.12.2020 року), на 01.01.2021 року (в період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року) та на 01.01.2022 року (в період з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін Морської охорони Державної прикордонної служби України) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 29.01.2020 року по 23.02.2022 року, допомогу для оздоровлення за 2020-2021 роки, грошову компенсацію за невикористані під час військової служби дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», розрахованих з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 року (в період з 29.01.2020 року по 31.12.2020 року), на 01.01.2021 року (в період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року) та на 01.01.2022 року (в період з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.

Відповідно до довідки-розрахунку від 12.11.2024 року № 135, виданої військовою частиною НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони), сума доплати ОСОБА_1 за рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.06.2024 року по справі № 420/33967/23 за період з 29.01.2020 по 31.12.2020 склала 25780,25 грн.; сума до виплати: 25780,25 грн. 386,70 грн. (ВЗ 1,5%) 4640,44грн. (ПДФО 18%)=20753,10 грн.

Відповідно до довідки-розрахунку від 12.11.2024 року № 136, виданої військовою частиною НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони), сума доплати ОСОБА_1 за рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.06.2024 року по справі № 420/33967/23 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 склала 40829,60 грн.; сума до виплати: 40829,60 грн. 612,44 грн. (ВЗ 1,5%) 7349,33 грн. (ПДФО 18%)=32867,83 грн.

Відповідно до довідки-розрахунку від 12.11.2024 року № 137, виданої військовою частиною НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони), сума доплати ОСОБА_1 за рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.06.2024 року по справі № 420/33967/23 за період з 01.01.2022 по 23.02.2022 склала 26453,64 грн.; сума до виплати: 26453,64 грн. 396,80 грн. (ВЗ 1,5%) 4761,66грн. (ПДФО 18%)=21295,18 грн.

14.11.2024 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.06.2024 року по справі № 420/33967/23 відповідачем виплачено позивачу перераховане грошове забезпечення у загальній сумі 74916,11 грн., що підтверджується банківською випискою.

18.11.2024 року представник позивача через Урядовий контактний центр звернувся до військової частини НОМЕР_1 з вимогою нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, виходячи із її середнього грошового забезпечення нарахованого відповідно до Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

09.12.2024 року військова частина НОМЕР_1 листом від 04.12.2024 року № 09/С-ЗЗ1/326 повідомила, що відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби.

Позивач вважає, що відповідачем протиправно ненараховано та невиплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, а тому звернулася до суду із цим позовом.

Вирішуючи публічно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 43 Конституції України закріплено право кожного громадянина на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає. При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, а право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Статтею 1 Закону № 2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільнені військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішення питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено Верховним Судом у постановах від 10.05.2019 у справі № П/811/276/16, від 31.10.2019 у справі № 828/598/17, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У силу вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 р. у справі № 910/4518/16.

Крім того, Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15.09.2015 р. (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 р. у справі № 821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, індексація тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звільнена з військової служби, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) з 23.02.2022 року.

Разом з тим, у день припинення трудових відносин відповідач не виплатив позивачу грошове забезпечення в належному розмірі, а здійснив вказану виплату лише 16.11.2024 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.06.2024 року по справі № 420/33967/23.

Отже, при звільненні позивача з військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) з нею не проведено повного розрахунку, що свідчить про недотримання відповідачем вимог ст.116 КЗпП України та має наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Як вже встановлено судом, позивача було виключено з військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) з 23.02.2022 року. Між тим, остаточний розрахунок на виконання судового рішення проведено лише 16.11.2024 року (дата надходження коштів на банківський рахунок позивача).

Тому бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні з позивачем за період з 24.02.2022 року по 15.11.2024 року є протиправною.

Щодо визначення способу поновлення порушених прав позивача суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено вище, позивача виключено зі списків військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) та всіх видів забезпечення з 23.02.2022 року.

Строк затримки по виплаті грошового забезпечення слід рахувати з 24.02.2022 року, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

Отже, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за період затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) з 24.02.2022 року по 15.11.2024 року.

При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду (зокрема, які викладені у постанові від 06.08.2020 р. у справі № 813/851/16), відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

Таким чином, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне стягнути з відповідача конкретну суму такої компенсації.

Вирішуючи зазначений спір, суд враховує, що з 19.07.2022 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022 р., яким викладена в новій редакції ст.117 КЗпП України. Цією нормою в редакції з 19.07.2022 р. передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

У постанові від 29.02.2024 р. у справі № 460/42448/22 Верховний Суд зазначив, що стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього. Період до 19.07.2022 р. (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. Проте, з 19.07.2022 р. регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 25.04.2024 р. у справі № 440/8467/23, від 29.01.2024 р. у справі № 560/9586/22, від 28.06.2023 р. у справі № 560/11489/22, від 30.11.2023 р. у справі № 380/19103/22.

Відтак, правовідносини щодо стягнення на корись позивача середнього заробітку за період з 24.02.2022 року по 18.07.2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється ст.117 КЗпП України в редакції, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, а за період з 19.07.2022 року по 15.11.2024 року - ст.117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ із застосуванням обмеження виплати шістьма місяцями.

Таким чином, з урахуванням приписів ст.117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ починаючи з 19.07.2022 року позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, який відбувся 16.11.2024 року, лише в межах шести місяців - з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року.

При вирішенні позовних вимог щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за період з 24.02.2022 року по 18.07.2022 року, суд враховує наступне.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки-розрахунку від 23.12.2024 року № 163, наданої військовою частиною НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони), позивачу нараховано у грудні 2021 року - 13783,30 грн., у січні 2022 року 12217,72 грн.

Разом з тим, згідно довідки-розрахунку від 12.11.2024 року № 137, виданої військовою частиною НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони), позивачу у січні виплачувалася індексація грошового забезпечення у розмірі 1126,38 грн., однак вона не була включена до заробітної плати за січень 2022 року, вказаної у довідці-розрахунку від 23.12.2024 року № 163.

Відповідно до п.3. Порядку №10 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Таким чином, середній заробіток обчислюють відповідно до Порядку №100, згідно з п.3 якого індексація включається до виплат, які враховуються для обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження.

З огляду на викладене, загальний розмір виплаченого грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням (грудень 2021 року, січень 2022 року) склав 27127,40 грн. (13783,30 грн. + 12217,72 грн. + 1126,38 грн. (індексація)).

Сукупна кількість календарних днів за цей період - 62 календарних дні.

Тому середній заробіток позивача становить 437,54 грн. (27127,40 грн. : 62 день).

Затримка розрахунку при звільненні за період з 24.02.2022 року по 18.07.2022 року складає 145 календарних днів.

З урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.06.2019 р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини як розмір недоплаченої суми заробітку, істотність цієї частки порівняно із сумами, які підлягали виплаті при звільненні, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) від 23.12.2024 року № 164 про суми виплачені ОСОБА_1 на момент звільнення, загальний розмір виплат склав 62240,16 грн. (посадовий оклад у сумі 3137,14 грн.; оклад за військове звання у сумі 754,29 грн.; надбавка за вислугу років у сумі 972,86 грн.; надбавка за особливості проходження служби у сумі 3405,00 грн.; компенсація невикористаної відпустки 1451,53 грн. та 40642,84 грн. (у березні 2022); премія у сумі 4172,40 грн.; винагорода за участь в ООС у сумі 5339,29 грн.; індексація грошового забезпечення 576,30 грн.; додаткова винагорода 1071,43 грн.; компенсація за харчування 717,08 грн.).

Суд зауважує, що вказані виплати вказані без відрахування податків і зборів.

Відповідно до довідки-розрахунку від 12.11.2024 року № 135, виданої військовою частиною НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони), сума доплати ОСОБА_1 за рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.06.2024 року по справі № 420/33967/23 за період з 29.01.2020 по 31.12.2020 склала 25780,25 грн.; сума до виплати: 25780,25 грн. 386,70 грн. (ВЗ 1,5%) 4640,44грн. (ПДФО 18%)=20753,10 грн.

Відповідно до довідки-розрахунку від 12.11.2024 року № 136, виданої військовою частиною НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони), сума доплати ОСОБА_1 за рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.06.2024 року по справі № 420/33967/23 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 склала 40829,60 грн.; сума до виплати: 40829,60 грн. 612,44 грн. (ВЗ 1,5%) 7349,33 грн. (ПДФО 18%)=32867,83 грн.

Відповідно до довідки-розрахунку від 12.11.2024 року № 137, виданої військовою частиною НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони), сума доплати ОСОБА_1 за рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.06.2024 року по справі № 420/33967/23 за період з 01.01.2022 по 23.02.2022 склала 26453,64 грн.; сума до виплати: 26453,64 грн. 396,80 грн. (ВЗ 1,5%) 4761,66грн. (ПДФО 18%)=21295,18 грн.

Отже, недоплачена сума заробітку згідно довідок військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) від 12.11.2024 року № 135, 136, 137, без відрахування податків та зборів складає 93063,49 грн. (25780,25 грн. + 40829,60 грн. +26453,64 грн.).

Таким чином, загальний розмір виплат, які підлягали виплаті позивачу при звільненні, складає 155303,65 грн. (62240,16 грн. - виплачена сума при звільненні + 93063,49 грн. - виплачена сума на виконання судового рішення).

Істотність частки невиплаченого грошового забезпечення в порівнянні із загальним розміром виплат, які підлягали виплаті при звільненні, складає 93063,49 грн. (розмір несвоєчасно виплачених сум) : 155303,65 грн. (розмір сум, які підлягали виплаті при звільненні) х 100 % = 59,92 %.

Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 24.02.2022 р. по 18.07.2022 р. з врахуванням істотності частки становить 38015,23 грн. ((437,54 грн. х 145 календарних днів х 59,92 %) :100 %).

Під час визначення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 р. по 15.11.2024 р. суд враховує обмеження періоду стягнення шістьома місяцями, запроваджене ст.117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ, що становить 184 календарних днів (з 19.07.2022 р. по 18.01.2023 р.).

Тому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період складає 80507,36 грн. (437,54 грн. х 184 календарних днів).

Враховуючи розгляд правовідносини щодо нарахування та виплати середнього заробітку відповідно до редакції ст.117 КЗпП України до набрання чинності Законом № 2352-ІХ та після, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 118522,59 грн., в тому числі за період з 24.02.2022 р. по 18.07.2022 р. в розмірі 38015,23 грн., та з 19.07.2022 р. по 18.01.2023 р. у розмірі 80507,36 грн.

Одночасно суд зазначає, що суми, які визначені до стягнення як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги належать до задоволення частково.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат суд не здійснює.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 139, 241-246, 255, 262, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) ( АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 24.02.2022 року по 15.11.2024 року.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 118522 (сто вісімнадцять тисяч п`ятсот двадцять дві) грн. 59 коп. з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 31.03.2025 року.

Суддя Г. В. Лебедєва