Справа № 420/18674/24
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2025-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/18674/24

Головуючий в 1 інстанції: Бойко О. Я. Місце ухвалення рішення: м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А.І.

Ступакової І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року по справі за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області до ОСОБА_1 про стягнення зайво виплаченої суддівської винагороди в розмірі 36088,09 грн,-

В С Т А Н О В И Л А :

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області зайво виплачену суддівську винагороду за період з вересня 2021 року по лютий 2022 року в загальному розмірі 36088,09 грн. (тридцять шість тисяч вісімдесят вісім гривень 09 копійок).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що протягом строку, на який було призначено відповідача на посаду судді, суддівська винагорода виплачувалась йому у повному обсязі відповідно до вимог діючого законодавства, в тому числі із застосуванням регіонального коефіцієнта, адже місто Маріуполь, в якому розташований Жовтневий районний суд м. Маріуполя має кількість населення, що перевищує сто тисяч осіб. При цьому, з вересня 2021 року після спливу строку, на який відповідача було призначено на посаду судді та припинення здійснення ним правосуддя, позивач, обраховуючи розмір суддівської винагороди, помилково нарахував відповідачу розмір регіонального коефіцієнту, у зв`язку з чим з вересня 2021 року по лютий 2022 року йому виплачено зайву суму регіонального коефіцієнта в розмірі 36088,09 грн.

Таким чином, на думку позивача, внаслідок допущеної помилки при обрахуванні суддівської винагороди (помилка при введенні даних до програми обчислення заробітної плати) відповідачеві помилково нараховано регіональний коефіцієнт, тому має місце саме лічильна помилка, а не неправильне застосування законодавства або інше.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що зважаючи на те, що виплата регіонального коефіцієнта відповідачеві сталась внаслідок лічильної (рахункової) помилки при обрахунку розміру суддівської винагороди, зайво виплачена сума суддівської винагороди в розмірі 36088,09 грн., яка не мала виплачуватись ОСОБА_1 як судді, який з вересня 2021 року не здійснював правосуддя, підлягає стягненню на користь територіального управління ДСА України в Донецькій області. При цьому, ці обставини підтверджено представленою суду службовою (доповідною) запискою і застосування в даному випадку частини 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не може виникнути внаслідок правової помилки, адже можливість застосування до базового розміру посадового окладу судді регіонального коефіцієнту не є двозначною та передбачається виключно у випадку здійснення суддею правосуддя.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Відповідно до Указу Президента України від 29.09.2016 № 425/2016 відповідача призначено строком на п`ять років у місцевому загальному суді на посаду судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області.

Відповідно до службової (доповідної) записки від 05.08.2022 позивачем повідомлено про безпідставне збільшення остаточного розміру суддівської винагороди з вересня 2021 року по лютий 2022 року у зв`язку з помилковим нарахуванням регіонального коефіцієнта.

09 серпня 2022 року позивач направив на ім`я відповідача лист, яким запропонував надати до управління заяву на відрахування із суддівської винагороди відповідача коштів у розмірі 36088,09 грн., зайво виплачених, які мають бути повернуті до державного бюджету.

Між тим по закінченню місячного строку з моменту направлення листа від 09.08.2022 відповідач такої заяви не надав і добровільно зайво виплачену суддівську винагороду до бюджету не повернув, що стало підставою звернення до суду.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, виходив з того, що позивачем до суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що помилка введення даних до програми обрахунку є саме рахунковою, а не помилкою, пов`язаною з помилковим застосуванням закону та інших нормативно-правових актів при обчисленні та нарахуванні суддівської винагороди чи помилки з інших підстав. Крім того, будь-яких належних та допустимих доказів недобросовісності з боку відповідача при отриманні суддівської винагороди за період з вересня 2021 року по лютий 2022 року у розмірі 36088,09 грн. суду не надано, а тому прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частин 1, 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

Згідно із частиною 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються, зокрема, такі регіональні коефіцієнти:

1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб (пункт 1).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не врегульовано питання повернення суддею надмірно отриманої суддівської винагороди, а тому застосуванню підлягають загальні положення трудового та цивільного законодавства України.

Так, за визначенням, наведеним у статті 93 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із статтею 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) роботодавця:

1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках роботодавець вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми;

2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6, статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію;

3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно із статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті:

1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача;

2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року по справі №753/15556/15-ц, статтею 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються. Відповідно, тягар доказування наявності саме рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Як свідчать наявні в матеріалах справи докази та не заперечується позивачем, у період з вересня 2021 року по лютий 2022 року територіальним управлінням здійснено нарахування та виплату відповідачу разом із базовим посадовим окладом регіонального коефіцієнту на загальну суму 36088,09 грн. (нараховано 44829,93 грн., податок 19,5% - 8741,84 грн.)

Згідно доповідній записці начальника відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності ТУ ДСА України в Донецькій області від 05.08.2022 зазначені помилки при обчисленні розміру суддівської винагороди відповідача були виявлені у серпні 2022 року внаслідок внутрішньої перевірки та сталися на стадії обрахунку розміру суддівської винагороди відповідача при введенні даних до програми, яка обчислює заробітну плату.

Судом першої інстанції надано вірну правову оцінку вказаним обставинам справи і вірно встановлено, що застосування у спірному періоді до базового розміру посадового окладу відповідача регіонального коефіцієнту не відбулось внаслідок рахункової помилки або ж недобросовісних дій відповідача.

Зазначеним не доводиться відповідачем наявність умов, за яких безпідставно набуті, за висновком Управління, кошти підлягають стягненню з відповідача в судовому порядку.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2024 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 01 квітня 2025 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І.Г. Ступакова