Справа № 300/7345/24
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2025-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" квітня 2025 р. справа № 300/7345/24
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Боршовський Т.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій, -
Стислий виклад позицій сторін. Процесіальні дії суду.
Дубовенко Вікторія Ігорівна (далі представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.06.2023 по 10.12.2023 та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.06.2023 по 10.12.2023.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу Військової частири НОМЕР_1 з 09.06.2023. На момент виключення із списків особового складу із позивачем не проведений повний розрахунок при звільненні, оскільки не було нараховане та виплачене грошове забезпечення в розмірі 135517,83 грн. (в повному розмірі грошове забезпечення за період з 09.03.2022 по 09.06.2023, допомогу на оздоровлення, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2023 роки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023 рік, одноразову допомогу при звільненні). Позивач зазначив, що ці кошти відповідач виплатив лише 25.08.2024 на виконання рішення суду від 22.09.2023 у справі № 300/4355/23. Позивач стверджує, що період з 10.06.2023 по 10.12.2023 є періодом затримки розрахунку при звільненні з роботи, а тому просить суд стягнути з відповідача на підставі статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній з 19.07.2022), середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за шість місяців.
Ухвалою від 30.09.2024 позовну заяву залишено без руху.
01.10.2024 представник позивача подала заяву про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою від 03.10.2024 суд відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні)
14.10.2024 через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_1 на позовну заяву. Так, представник відповідача зазначив, що Військовою частиною НОМЕР_1 при звільненні ОСОБА_1 нараховане та виплачене грошове забезпечення, суми якого позивач не заперечував. Вказав, що представник позивача в позовній заяві не здійснила розрахунку середнього заробітку, що унеможливлює заперечення таких сум. Вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. є безпідставними. Просить в позові відмовити.
Ухвалою від 03.10.2024 суд зупинив провадження у справі до набрання чинності рішенням Верховного Суду у справі № 440/6856/22.
Клопотанням від 13.01.2025 представник відповідача просив на виконання ухвали суду від 08.01.2025 долучити до матеріалів справи довідку про нараховані складові грошового забезпечення за квітень-травень 2023 та довідку про складові грошового забезпечення за червень 2023.
Обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:
ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується копією військового квитка НОМЕР_2 (а.с. 14). Відповідно до наказу начальника командира Військової частини НОМЕР_1 № 129-РС від 28.05.2023 позивача звільнений з військової служби та наказом № 166 від 09.06.2023 виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення із 09.06.2023 (а.с.10).
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.09.2023 у справі № 300/4355/23, яке набрало законної сили 19.12.2024 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо необчислення та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 09.03.2022 по 09.06.2023, грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2023 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні з урахування розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 та на 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок з 09.03.2022 по 09.06.2023 сум грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2023 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні, обчисливши їх із розмірів посадового окладу, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції чинній з 29.01.2020) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року на відповідні тарифні коефіцієнти та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023 рік;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення, обчисленого із розмірів посадового окладу, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції чинній з 29.01.2020) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідні тарифні коефіцієнти.

Військова частина НОМЕР_1 на виконання рішення суду у справі № 300/4355/23 нарахувала ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 09.03.2022 по 09.06.2023, грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік, грошову компенсацію щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022-2023 роки, одноразову допомогу при звільненні із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, всього в сумі 135517,83 грн., та виплатила вказані кошти на банківський рахунок позивача 25.08.2024, що підтверджується випискою з карткового рахунку ПАТ «КБ «ПриватБанк» від 14.09.2024 (а.с. 15).

При прийнятті рішення суд керується такими правовими нормами та мотивами.

Щодо дотримання строку звернення до суду:

Строки звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 122 КАС України, згідно якої:

1. Позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

2. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Для звернення до адміністративного суду з позовами у спорах за участю суб`єктів владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства та позовами у спорах, що виникають у зв`язку з проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу, встановлюється тримісячний строк з дня, коли особа дізналася або мала дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

3. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

4. Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

5. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України, що є різновидом публічної служби, для звернення до суду у цій справі необхідно застосовувати місячний строк, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові 22.06.2023 у справі № 380/152/20.

В спірному випадку остаточний розрахунок з позивачем (з виплатою грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2022-2023 роки, одноразової допомогу при звільненні з військової служби за із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року) в сумі 135517,83 грн. (ця обставина встановлена рішенням суду між тими ж сторонами, що набрало законної сили та відповідно до статті 78 КАС України не підлягає доказуванню) проведено 25.08.2024. Цей позов подано до суду 24.09.2024. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивач не пропустив строк звернення до суду з цим позовом.

Щодо позову по суті позовних вимог:

Згідно з частиною першою статті статтею 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Приписами статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 розділу ІV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/123601658) сформував такі висновки:

«52. Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду переходить до вирішення питання, яке і зумовило передачу цієї справи на її розгляд, щодо можливості розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX.

53. Передаючи цю справу на розгляд судової палати, колегія суддів встановила наявність неоднакової практики Верховного Суду з цього питання.

54. Так, у постановах від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 Верховний Суд зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ. Застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, до правовідносин, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-ІХ, не є можливим, адже вона була сформована за попереднього нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.

55. Водночас у постанові від 20.06.2024 у справі № 120/10686/22 Верховний Суд зауважив, що фактично зміст частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України із набранням чинності Законом № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19.07.2022 шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Водночас такі критерії, як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19.07.2022. Викладене, за позицією суду у справі № 120/10686/22, не дає підстав вважати неможливим, з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, застосування сформульованих Великою Палатою Верховного Суду правових позицій щодо застосування приписів статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону № 2352-IX.

56. Указані висновки застосовано Верховним Судом у постановах від 26.06.2024 у справі № 520/9192/22, від 29.08.2024 у справі № 200/3662/23.

57. Відповідаючи на питання, що потребує вирішення Судом у цій справі, судова палата виходить із такого.

58. Насамперед, судова палата вважає за необхідне звернути увагу на те, що у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновки щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 3248-IV від 20.12.2005.

59. У зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в новій редакції, з 19.07.2022 стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV втратила чинність. Отже, судова палата вважає, що розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 Кодексу законів про працю України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19.07.2022 є неможливим.

60. Також судова палата зауважує, що наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був обґрунтований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

61. У справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду, визначивши критерії, за яких суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, виходила з того, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

62. Також під час розгляду справи № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду враховувала, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне в повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Указане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

63. Загалом аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах.

64. Також необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.

65. Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

66. Крім того, з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.

67. У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата вважає, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.

68. Зважаючи на наведене, судова палата вважає за необхідне відступити від висновку, викладеному в постанові Верховного суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 20.06.2024 у справі № 120/10686/22, у якій зроблено протилежний висновок щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону № 2352-IX.».

Враховуючи наведену вище правову позицію касаційного суду щодо обрання релевантних норм права та їх застосування до спірних правовідносин суд дійшов таких висновків:

- оскільки позивач 09.06.2023 року виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби, то відповідно до статті 116 КЗпП України відповідач був зобов`язаний до цього дня провести повний розрахунок з військовослужбовцем. Отже, спірні правовідносини виникли 09.06.2023, в день звільнення позивача з військової служби;

- спірні правовідносини врегульовано статтею 117 КЗпП України в редакції, що діяла після набрання чинності закону Законом № 2352-ІХ, тобто після 19.07.2022 року (у редакції чинній на момент їх виникнення) згідно якої законодавець обмежив виплату середнього заробітку шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець несвоєчасно сплатив працівникові.

При прийнятті рішення суд виходить з таких мотивів:

ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 09.06.2023, станом на цей день відповідач протиправно не виплатив позивачу грошове забезпечення за час служби в 2022-2023 роках, допомогу на оздоровлення, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2022-2023 роки, одноразову допомогу при звільненні з військової служби за із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, всього в сумі 135517,83 грн.

Ці обставини встановлені рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.09.2031 у справі № 300/4355/23, тобто рішенням адміністративного суду між тими ж сторонами, та відповідно до статті 78 КАС України не підлягають повторному доказуванню в цій адміністративній справі.

За змістом позовної заяви та відзиву на позов, між сторонами не має спору щодо повноти виплати та дати такої виплати.

Вказані вище виплати охоплюється поняттям «всіх сум, що належать працівнику при звільненні» в розумінні статті 116 КЗпП України, а тому затримка їх виплати є підставою для стягнення з відповідача компенсації за затримку розрахунку на підставі статті 117 КЗпП України.

Період затримки розрахунку при звільненні обчислюється починаючи з першого дня після звільнення до дати остаточного розрахунку: з 10.06.2023 по 25.08.2024 та становить 443 календарних днів, з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з пунктом 1 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.

Відповідно до пункту 7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України №1153/2008 військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Судом встановлено, що позивача виключено зі списків особового складу відповідача та всіх видів забезпечення з 09.06.2023.

З огляду на вищевказані положення, початок і закінчення проходження військової служби визначається статтею 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу. Так, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Таке виключення зі списків особового складу частини оформлюється наказом військової частини (військового навчального закладу, установи тощо), в списках якої перебуває звільнений військовослужбовець.

Окрім цього, за змістом пункту 1 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 № 260, включно по день виключення військовослужбовця зі списків особового складу йому виплачується грошове забезпечення.

Отже, системний аналіз викладених законодавчих норм свідчить, що закінченням проходження військової служби є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо), про що приймається наказ. Тобто, до моменту прийняття наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, останній вважається таким, що проходить військову службу.

Такий висновок суду зроблено з врахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 13 квітня 2023 року у справі № 380/404/20, від 10 грудня 2020 року у справі № 810/2184/16.

Останнім днем, по який необхідно обраховувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є день фактичного розрахунку 24.08.2024 (включно).

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові 06.07.2023 у справі № 580/3240/19.

На дату звільнення позивача з військової служби (09.06.2023) спірні правовідносини щодо нарахування середнього заробітку за час невиплати спірних сум грошового забезпечення регулюються статтею 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає, що середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає стягненню, але не більш як за шість місяців. Отже, період затримки розрахунку при звільненні для цілей обчислення суми компенсації в цьому спорі становить шість місяців.

Відповідно до довідки про нараховані складові грошового забезпечення ОСОБА_1 за два повні місяці перед звільненням (квітень-травень 2023), з урахуванням рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.09.2023 у справі № 300/4355/23, становив: за квітень 2023 року 32461,12 грн., травень 2023 року 32461,12 грн., усього за вказані два місяці 64922,24 грн., а тому середньомісячний заробіток позивача становить 32461,12 грн. (з розрахунку: 64922,24 грн. / 2).

Отже, обчислений відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП України приписів середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум становить 194766,72 грн. (з розрахунку: 32461,12 грн. * 6 міс.). З огляду на диспозицію норми статті 117 КЗпП України, немає підстав для переведення визначеного законом шестимісячного строку в календарні дні для цілей обчислення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд пам`ятає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до положень статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Суд дійшов висновку, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде не зобов`язання відповідача нарахувати та виплати середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, а стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку в розмірі 194766,72 грн. з вирахуванням з цієї суми обов`язкових платежів. Ця сума вказана без утримання обов`язкових платежів та зборів, оскільки суд не бачить підстав зазначати таку інформацію в резолютивній частині рішення, позаяк нарахування таких платежів прямо передбачено податковим законодавством і не потребує уточнення в рішенні суду.

Суд врахував, що саме на такий спосіб захисту прав у разі прострочення повного розрахунку при звільненні вказав Верховний Суд у згаданій вище релавантній постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, та є уставленим у судовій практиці в згаданій категорії адміністративних справ. Тому, керуючись приписами частини другої статті 9 КАС України, суд дійшов висновку вийти за межі позовних вимог для ефективного захисту прав позивача в спірних відносинах.

Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 належить задовольнити повністю у спосіб, визначений судом.

Щодо розподілу судових витрат у справі:

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду з цим позовом судовий збір не сплачувався, оскільки він звільнений від його сплати згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Отже, нема підстав для розподілу судових витрат у вигляді судового збору.

Щодо вимоги про відшкодування позивачу 5000 грн. витрат на правничу допомогу, попередньо заявленої в позовній заяві, то на час ухвалення рішення суду в цій справі, позивачем не подано передбачених статтею 134 КАС України доказів понесення таких судових витрат у справі. Отже, в суду нема підстав для їх розподілу в цьому судовому рішенні.

Керуючись статтями 139, 241-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 інформація відсутня) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 194766 (сто дев`яносто чотири тисячі сімсот шістдесят шість) гривень 72 копійки.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Суддя /підпис/ Боршовський Т.І.