Справа № 420/23141/24
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2025-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/23141/24

Головуючий в 1 інстанції: Скупінська О.В. Дата і місце ухвалення: 28.01.2025р., 25.02.2025р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

при секретарі Гудзікевич Я.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року та за апеляційними скаргами Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Офісу Генерального прокурора на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Офісу Генерального прокурора, в якому, з урахуванням заяви від 10.10.2024р. про збільшення позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо незабезпечення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора, компенсації за невикористані дні відпустки), за період з 15.03.2021р. по 31.12.2021р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2021 року в розмірі 2 270,00 грн.; за період з 01.01.2022р. по 31.12.2022р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2022 року в розмірі 2 481,00 грн.; за період з 01.01.2023р. по 31.12.2023р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2023 року в розмірі 2 684,00 грн.; за період з 01.01.2024р. по 24.06.2024р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2024 року в розмірі 3 028,00 грн.;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора забезпечити Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора, компенсації за невикористані дні відпустки), за період з 15.03.2021р. по 31.12.2021р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2021 року в розмірі 2 270,00 грн.; за період з 01.01.2022р. по 31.12.2022р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2022 року в розмірі 2 481,00 грн.; за період з 01.01.2023р. по 31.12.2023р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2023 року в розмірі 2 684,00 грн.; за період з 01.01.2024р. по 24.06.2024р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2024 року в розмірі 3 028,00 грн.;

- визнати протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових та одноразових виплат, компенсацій) за період з 15.03.2021р. по 24.06.2024р., виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу прокурора, у розмірі 1600 грн.;

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора) за період з 15.03.2021р. по 31.12.2021р. включно, виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2021 року в розмірі 2 270,00 грн., з урахуванням раніше виплачених сум і з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів;

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора) за період з 01.01.2022р. по 31.12.2022р. включно, виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2022 року в розмірі 2 481,00 грн., з урахуванням раніше виплачених сум і з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів;

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора) за період з 01.01.2023р. по 31.12.2023р. включно, виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2023 року в розмірі 2 684,00 грн., з урахуванням раніше виплачених сум і з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів;

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні відпустки) за період з 01.01.2024р. по 24.06.2024р. включно, виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2024 року в розмірі 3 028,00 грн., з урахуванням раніше виплачених сум і з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з листопада 2011 року він безперервно працював на прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури. Наказом виконувача обов`язків керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону №230 к від 15.03.2021р. ОСОБА_1 призначено з 15.03.2021р. на посаду керівника Білгород-Дністровської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, яку він обіймав до 24.06.2024р. Проте, починаючи з 15.03.2021р. Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону здійснювалося нарахування та виплата ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових та одноразових виплат) не з розрахунку визначених Законами України прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня календарного року, а з розрахунку сталої величини в розмірі 1600 грн. На звернення 17.06.2024р. позивача до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо перерахунку та виплатити йому заробітної плати за період 2021-2024 років виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарних років, відповідач листом від 24.06.2024р. відмовив у здійсненні відповідних перерахунків. Дії відповідачів щодо нарахування та виплати заробітної плати починаючи з 15.02.2021р. позивач вважає протиправними, оскільки вони не відповідають положенням Закону України «Про прокуратуру», статтею 81 якого чітко визначено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 20.11.2024р. залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 в частині вимог, заявлених за період з 19.07.2022р. по 31.03.2024р.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо забезпечення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01.01.2022р. по 18.07.2022р., виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2022 року в сумі 2481,00 грн., та за період з 01.04.2024р. по 24.06.2024р., виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2024 року в сумі 3028,00 грн.

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора забезпечити Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01.01.2022р. по 18.07.2022р., виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2022 року в сумі 2481,00 грн., та за період з 01.04.2024р. по 24.06.2024р., виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2024 року в сумі 3028,00 грн.

Визнано протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01.01.2022р. по 18.07.2022р. та з 01.04.2024р. по 24.06.2024р., обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, в розмірі 1600,00 грн.

Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону перерахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату прокурора за період з 01.01.2022р. по 18.07.2022р. на підставі частини третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру», виходячи з посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481,00 грн., за вирахуванням фактично виплачених сум та утриманням передбачених законом податків й обов`язкових платежів при їх виплаті.

Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону перерахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату прокурора за період з 01.04.2024р. по 24.06.2024р. на підставі частини третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру», виходячи з посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028,00 грн., за вирахуванням фактично виплачених сум та утриманням передбачених законом податків й обов`язкових платежів при їх виплаті.

Стягнуто з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону та з Офісу Генерального прокурора за рахунок їх бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. (по 3000,00 грн. з кожного).

Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо незабезпечення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора, компенсації за невикористані дні відпустки), за період з 15.03.2021р. по 31.12.2021р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2021 року в розмірі 2270,00 грн.

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора забезпечити Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора, компенсації за невикористані дні відпустки) за період з 15.03.2021р. по 31.12.2021р., виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2021 року в розмірі 2270,00 грн.

Визнано протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових та одноразових виплат, компенсацій) за період з 15.03.2021р. по 31.12.2021р., виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу прокурора, у розмірі 1600 грн.

Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора) за період з 15.03.2021р. по 31.12.2021р. включно, виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня 2021 року в розмірі 2270,00 грн., з урахуванням раніше виплачених сум і з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 28.01.2025р. Офіс Генерального прокурора та Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просять скасувати рішення від 28.01.2025р. з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїх скаргах відповідачі зазначають, що при вирішенні спору судом першої інстанції не враховано, що Законом України «Про прокуратуру» визначено базовий розмір посадового окладу прокурора, а визначення прожиткового мінімуму, правові основи для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень закріплено у Законі України «Про прожитковий мінімум». Норма ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» встановлює лише кількість прожиткових мінімумів для обчислення базового розміру посадового окладу прокурора, але не встановлює розміру прожиткового мінімуму, який необхідний для цього, тобто є бланкетною. Розмір прожиткового мінімуму визначається виключно законом про Державний бюджет України. При цьому, положення законів про Держбюджет на відповідні роки в частині встановлення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу, зокрема, прокурора окружної прокуратури, не визнавалися Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України.

Апелянти просять суд апеляційної інстанції врахувати, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період. Відповідачі не наділені правом самостійно, без правового регулювання та фінансової можливості, здійснювати перерахунок посадового окладу ОСОБА_1 та виплату заробітної плати в іншому розмірі, аніж той, який передбачений чинним законодавством.

З аналогічних за своєю суттю підстав Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону та Офіс Генерального прокурора просять скасувати додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року, яким вирішено позовні вимоги ОСОБА_1 , заявлені за період з 15.03.2021р. по 31.12.2021р.

Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону в своїй апеляційній скарзі також зазначила, що витрати на оплату послуг адвоката в сумі 6000,00 грн., які суд першої інстанції стягнув з бюджетних асигнувань відповідачів на користь позивача, не є співмірними із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим часом на надання таких послуг. Апелянт стверджує, що предмет спору у даній справі не є складним, у зв`язку з чим складання позовної заяви та подання її до суду не вимагало значного обсягу юридичної і технічної роботи. Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються незначною кількістю нормативно-правових актів; кількість, обсяг та складність складених процесуальних документів також не є значними.

Офіс Генерального прокурора в апеляційній скарзі на додаткове рішення від 25.02.2025р., серед іншого, зазначив, що позовні вимоги за період з 15.03.2021р. по 31.12.2021р. не підлягають задоволенню через пропуск позивачем строку на звернення з адміністративним позовом до суду. Статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду є підставою для залишення частини позовних вимог без розгляду згідно ст.123 КАС України.

ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора, в якому просить відмовити в її задоволенні. Позивач зазначає, що відповідач свідомо здійснює підміну визначеного Законом України «Про прокуратуру» поняття «прожитковий мінімум для працездатних осіб», на підставі якого відповідно до ст.81 Закону має розраховуватися посадовий оклад прокурора, на «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури», що прямо суперечить ст.81 Закону України «Про прокуратуру», принципам верховенства права та правової визначеності. Вказана норма Закону чітко визначає не лише кількість прожиткових мінімумів для обчислення базового розміру посадового окладу прокурора, а й встановлює який саме з прожиткових мінімумів, визначених Законом України «Про прожитковий мінімум», має застосовуватися (прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року). Суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції і законам України, незалежно від того, чи оскаржувалися такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи.

В свою чергу, ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року в частині визначеного судом розміру витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню на користь позивача. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, просить змінити оскаржуване рішення в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу та стягнути на його користь відповідні витрати в розмірі 42 000,00 грн.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що незважаючи на надання позивачем належних доказів в підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу в сумі 42 000,00 грн., суд першої інстанції з власного переконання зменшив суму компенсації ОСОБА_1 відповідних витрат до 6000,00 грн., розділивши її порівну між відповідачами. Визначена судом сума відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу є очевидно неспівмірною з фактично понесеними витратами, з фактично витраченим адвокатом часом на надання правничої допомоги, з ринковими цінами на адвокатські послуги, а також з важливістю справи для позивача. Вказана справа не є типовою, відносно аналогічних спорів відсутня судова практика, що потребувало значного часу для формування позиції сторони.

Апелянт посилається на те, що фактичний розмір не нарахованих та не виплачених ОСОБА_1 коштів становить понад 570 тисяч гривень. А відтак, необґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо неспівмірності суми заявлених витрат на правничу допомогу.

Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону та Офіс Генерального прокурора подали письмові відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в яких зазначили, що позивачем не доведено та не підтверджено співмірність та розумність розміру заявлених судових витрат наданим послугам з правничої допомоги саме в розмірі 42 000,00 грн. Визначення адвокатом вартості участі у судовому засіданні 2000,00 грн. за кожне судове засідання є завищеним, оскільки адвокат приймала участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції (поза межами суду) у п`яти з семи судових засідань, не витрачаючи додаткових коштів для прибуття безпосередньо до суду. При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також з критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Подання доказів наданих адвокатських послуг не є безумовною підставою для стягнення судом їх вартості у розмірі, визначеному позивачем.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 15.03.2021р. №230к ОСОБА_1 призначено на посаду керівника Білгород-Дністровської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону з 15 березня 2021 року строком на п`ять років, як такого, який успішно пройшов атестацію прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих).

Наказом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону від 19.06.2024р. №109к «Про звільнення з адміністративної посади» ОСОБА_1 звільнено з посади керівника Білгород-Дністровської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону з 24.06.2024р. у зв`язку з переведенням на посаду до органів Київської обласної прокуратури (пункт 2 частини першої статті 41 Закону України «Про прокуратуру»).

У період з 15.03.2021р. по 24.06.2024р. заробітна плата ОСОБА_1 нараховувалася та виплачувалася Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону виходячи з посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, в розмірі 1600,00 грн., що визначено статтею 7 законів про Держбюджет на відповідні роки.

Вважаючи порушеним своє право на отримання заробітної плати (всіх її складових, одноразових виплат та компенсації, в тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, щорічної премії прокурора, компенсації за невикористані дні відпустки) за період з 15.03.2021р. по 24.06.2024р. у належному розмірі виходячи з базового розміру посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2021 року в розмірі 2 270,00 грн., 1 січня 2022 року в розмірі 2 481,00 грн., 1 січня 2023 року в розмірі 2 684,00 грн., 1 січня 2024 року в розмірі 3 028,00 грн. ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду. Позивач зазначав, що розмір отримуваної заробітної плати не відповідає розміру, установленому ст.81 Закону України «Про прокуратуру».

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про прокуратуру» закріплено, що для визначення розміру посадового окладу прокурора окружної прокуратури до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Зміни до Закону України «Про прокуратуру» в частині, яка регламентує розмір заробітної плати прокурорів протягом 2021-2024 років, а також до Закону України «Про прожитковий мінімум» щодо визначення прожиткового мінімуму, не вносилися, а тому немає законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення заробітної плати прокурора. Суд звернув увагу, що законами України про Державний бюджет України на 2022-2024р.р. фактично змінено складову для визначення базового розміру посадового окладу прокурора, що порушує гарантії незалежності прокурорів щодо матеріального забезпечення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII (далі - Закон №1697-VII).

Пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону №1697-VII передбачено, що діяльність прокуратури ґрунтується на засадах незалежності прокурорів, що передбачає існування гарантій від незаконного політичного, матеріального чи іншого впливу на прокурора щодо прийняття ним рішень при виконанні службових обов`язків.

При цьому, відповідно до ст.16 Закону №1697-VII, незалежність прокурора забезпечується установленим законом порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності прокуратури; належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням прокурора, тощо.

Відповідно до частини першої статті 81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч.2 ст.81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок.

Частиною третьою статті 81 Закону №1697-VII передбачено, що посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом, зокрема прокурора обласної прокуратури - 1,2 (п.1 ч.4 ст.81 Закону №1697-VII).

Отже, розмір посадового окладу прокурора окружної прокуратури на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано Законом України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999р. №966-XIV, відповідно до статті 1 якого прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

У змісті наведеної норми Закону №966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. Прокурори до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.

Водночас, ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020р. №1082-IX установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: працездатних осіб з 01.01.2021р. - 2270,00 грн; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури з 1 січня - 1600 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021р. №1928-IX установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: працездатних осіб з 01.01.2022р. - 2 481,00 грн; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури з 1 січня - 1600 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023р. №3460-IX установлено у 2024 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: працездатних осіб з 01.01.2024р. 3028 грн.; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури з 1 січня - 1600 грн.

Варто зазначити, що зміни до Закону №1697-VII у частині, яка регламентує розмір заробітної плати прокурора у спірний період, про який йдеться у позовній заяві, а також до Закону №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року для цілей визначення заробітної плати прокурора, немає.

Закони про Держбюджет №1082-IX, №1928-IX та №3460-IX фактично змінили складову для визначення заробітної плати прокурора, що порушує незалежність прокурорів, яка є гарантією справедливого, неупередженого та ефективного здійснення ними своїх повноважень.

Закон про Державний бюджет України на відповідний календарний рік не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

На такі аспекти законодавчого регулювання звертав увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 09.07.2007р. №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008р. №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

З метою законодавчого закріплення принципу незалежності прокурорів, у тому числі шляхом забезпечення їх належного матеріального забезпечення, законодавцем ще у 2014 році прийнято Закон №1697-VІІ, яким у частині 1 статті 81 встановлено, що заробітна плата прокурора регулюється цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідачів-апелянтів та погоджується з висновком суду першої інстанції, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір заробітної плати прокурора, є Закон №1697-VІІ. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати заробітної плати прокурора) застосовуватися не можуть. Разом із цим, розмір посадового окладу прокурора, який є складовим елементом заробітної плати прокурора, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вказана гарантія не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до Закону України «Про прокуратуру», а тому Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону неправильно визначилася із розрахунковою величиною посадового окладу позивача, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що зміна гарантованої чинним законодавством однієї зі складових заробітної плати прокурора - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року на іншу розрахункову величину, яка Законом №1697-VII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури 1600,00 грн), на підставі положень статті 7 законів про Держбюджет №1082-IX, №1928-IX та №3460-IX, є неправомірною.

Відповідно до ст.89 Закону №1697-VII фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора.

Статтею 90 Закону №1697-VII передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Фінансування Спеціалізованої антикорупційної прокуратури здійснюється згідно з кошторисами, затвердженими заступником Генерального прокурора - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

В розумінні статті 22 Бюджетного кодексу України у спірних правовідносинах головним розпорядником бюджетних коштів є Офіс Генерального прокурора, який затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів).

Розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня є Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону, яка здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які Офіс Генерального прокурора затвердив у їх кошторисі на відповідний рік.

А відтак, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що невиплата ОСОБА_1 заробітної плати в повному обсязі у спірні періоди пов`язана із діяльністю Офісу Генерального прокурора, як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності системи органів прокуратури, а також з діяльністю розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня - Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону.

Іншими словами, під час роботи позивача на посаді прокурора, Офіс Генерального прокурора протиправно не забезпечив у повному обсязі Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати заробітної плати ОСОБА_1 , виходячи із встановленого на 01 січня відповідного року прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У свою чергу, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону протиправно нарахувала та виплатила позивачу заробітну плату, обчислену виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, в розмірі 1600 грн., що не узгоджується з положеннями ст.81 Закону №1697-VII.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів доходить висновку, що судом обрано належний спосіб захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах шляхом визнання протиправною бездіяльності Офісу Генерального прокурора щодо забезпечення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати ОСОБА_1 заробітної плати у розмірі, передбаченому ст.81 Закону №1697-VII, та зобов`язання Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону перерахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату прокурора за періоди з 15.03.2021р. по 31.12.2021р., з 01.01.2022р. по 18.07.2022р. та з 01.04.2024р. по 24.06.2024р. на підставі частини третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру», виходячи з посадового окладу прокурора, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року.

Доводи апеляційних скарг Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, ґрунтуються на не правильному застосуванні положень ст.81 Закону №1697-VII, а тому підстав для задоволення скарг відповідачів та скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року і додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року колегія суддів не вбачає.

Що ж до посилань Офісу Генерального прокурора на пропуск позивачем строку звернення до суду в частині вимог заявлених за період з 15.03.2021р. по 31.12.2021р. колегія суддів виходить з наступного.

Питання строків звернення до адміністративного суду врегульовано приписами статті 122 КАС України, згідно із частиною першою якої позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац перший).

За правилами ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Положення статті 122 КАС не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати.

В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівника.

Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (частина перша статті 233 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп і від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас, Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року №2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі «Kopecky проти Словаччини» від 28 вересня 2004 року, заява №44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

З огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд у постанові від 08 серпня 2024 року по справі №380/29686/23 дійшов висновку про поширення дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності, тобто після 19.07.2022р.

На підставі викладеного колегія суддів не приймає до уваги посилання Офісу Генерального прокурора про пропуском ОСОБА_1 строку звернення до суду в частині вимог, заявлених за період з 15.03.2021р. по 31.12.2021р.

Надаючи правову оцінку правильності висновкам суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат по справі, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу, з приводу чого ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

При зверненні до суду першої інстанції з позовом ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів на його користь 42 000,00 грн. у відшкодування понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у заявленому до стягнення розмірі позивач надав суду: копію угоди про надання правничої допомоги від 07.12.2023р. з додатком до Угоди про надання професійної правничої допомоги від 07 грудня 2023 року «Вартість послуг з надання професійної правничої допомоги на 2023-2024 роки»; ордер ВН №1314629 від 21.12.2023р.; довідку про відкриття рахунку адвоката Срібної Я.І.; рахунок фактури №1-2025 від 21.01.2025р. та №2-2025 від 26.01.2025р.; платіжні документи №205367393 від 21.01.2025р. та №205936918 від 26.01.2025р.; акти виконаних робіт №1/2025 від 21.01.2025р. та №2/2025 від 26.01.2025р.

Відповідно до пункту 1 Додатку до Угоди вартість послуг з надання професійної правничої допомоги залежить від кількості годин затрачених адвокатом на надання професійної правничої допомоги, з розрахунку, що вартість однієї години роботи адвоката становить не менш як 1000,00 грн.

Згідно акту про надання правової (правничої) допомоги №1/2025 від 21.01.2025р., адвокат надав правову допомогу за червень 2024 року - січень 2025 року по справі №420/23141/24, а саме:

- складання позовної заяви та подання до суду (опрацювання судової практики, узагальнення та аналіз матеріалів, підготовка позовної заяви та додатків, подання позову до суду) від 23.07.2024р. по справі №420/23141/24 17000,00 грн;

- складання та подання до суду 19.08.2024р. відповіді на відзив СП ВОС ПР від 14.08.2024р. по справі №420/23141/24 3000,00 грн;

- підготовка та подання до суду 07.10.2024р. клопотання про долучення доказів по справі №420/23141/24 (направлення матеріалів позову на адресу Офісу генерального прокурора) 500,00 грн;

- підготовка та подання до суду 10.10.2024р. заяви про збільшення позовних вимог по справі №420/23141/24 500,00 грн;

- підготовка та подання до суду 28.10.2024р. заперечення на клопотання представника ОГП від 22.10.2024р. про залишення позову без розгляду по справі №420/23141/24 - 2000,00 грн;

- складання та подання до суду 28.10.2024р. відповіді на відзив Офісу Генерального прокурора від 22.10.2024р. по справі №420/23141/24 3000,00 грн;

- участь у судових засіданнях, призначених на 28.10.2024р., на 19.11.2024р., на 20.11.2024р., на 10.12.2024р., на 17.12.2024р., на 14.01.2025р. по справі №420/23141/24 12000,00 грн. (з розрахунку 2000,00 грн. за кожне судове засідання);

- авансування участі у судовому засіданні, призначеному на 22.01.2025р., по справі №420/23141/24 - 2 000,00 грн.

Надані позивачем документи на підтвердження витрат на правничу допомогу суд першої інстанції визнав належними доказами, які підтверджують понесення ОСОБА_1 відповідних витрат.

Поряд з цим, суд зазначив, що з урахуванням того, що предмет спору у цій справі не є складним, спірні правовідносини не потребують складних правових досліджень, вивчення обсягу фактичних даних, складність складених процесуальних документів не є значним, тому, виходячи з принципу пропорційності, визначена у клопотанні позивача до стягнення на оплату витрат на професійну правничу допомогу, є неспівмірною із складністю справи та обсягом наданих послуг адвокатом.

Розумно обґрунтованими, на думку суду, є витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн., які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідачів, оскільки дана сума є співмірною до предмету спору і ціни позову, складності даної справи та об`єму виконаних робіт.

Дійсно, у постановах Верховного Суду від 28.04.2023р. по справі №640/8003/20, від 25.05.2023р. по справі №440/7120/20, від 20.06.2023р. по справі №280/5922/21, від 29.03.2024р. по справі №640/8316/20 викладено правову позицію, згідно якої визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

У постанові Верховного Суду від 17.05.2023р. по справі №560/3073/20 зазначено, що судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що співмірним буде до стягнення з відповідачів на користь позивача 6000,00 грн. витрат на правничу допомогу, оскільки вважає такий розмір витрат дещо заниженим.

Визначення вартості роботи адвоката є питанням, яке погоджується сторонами при укладенні договору про надання правової допомоги та залежить, в тому числі, від професійних здібностей та досвіду адвоката, що впливає на оцінку її вартості, фінансового стану сторони у справі та значення справи для цієї сторони.

Водночас, принциповим під час вирішення цього питання є перевірка судом доведеності стороною відповідності таких витрат критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності та їх співмірності зі складністю справи; часом, витраченим адвокатом; обсягом наданих послуг та ціною позову.

Представлений адвокатом на розгляд суду обсяг матеріалів був достатнім для вирішення судом справи.

Судова практика по розгляду відповідної категорії справ не сформована, у зв`язку з чим є очевидним, що підготовка її потребувала вивчення великого обсягу фактичних даних, аналізу нормативної бази.

Обсяг наданих представником позивача до суду матеріалів та складених процесуальних документів є значним. Розгляд справи проводився на протязі семи судових засідань.

Поряд з цим, колегія суддів враховує, що частину позовних вимог ОСОБА_1 , щодо яких адвокатом здійснювалася правова робота, залишено судом першої інстанції без розгляду. Тобто, фактично має місце часткове задоволення позову.

У зв`язку з цим, а також керуючись критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи і фінансового стану обох сторін, колегія суддів доходить висновку, що справедливим, обґрунтованим та пропорційним буде відшкодування на користь позивача 22 000,00 грн. витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів, враховуючи принцип свободи договору, не заперечує стосовно того, що сторони договору про надання правової допомоги погодили саме такий розмір гонорару, який заявлено позивачем до стягнення з відповідача, однак суд не погоджується з його розміром в межах розгляду питання щодо розподілу суми цього гонорару, як судових витрат у справі.

Колегія суддів наголошує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення, витрачених коштів, але і в певному сенсі спонукання суб`єкта владних повноважень своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних і юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 05.09.2019р. по справі №826/841/17.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , змінити рішення суду першої інстанції від 28.01.2025р. в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу та стягнути з Офісу Генерального прокурора і Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на користь позивача 22 000,00 грн. витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року змінити шляхом викладення абзаців сьомого та восьмого його резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути зі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000,00 грн.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000,00 грн.».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року залишити без змін.

Апеляційні скарги Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону та Офісу Генерального прокурора на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року залишити без задоволення.

Додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 01 квітня 2025 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук