Справа № 520/15316/2020
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 р.Справа № 520/15316/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., м. Харків, по справі № 520/15316/2020

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора , Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора

про визнання протиправним та скасування рішення та протоколу, зобов`язати вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 (далі позивач, заявник) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора (далі відповідач-2), Офісу Генерального прокурора України (далі відповідач-2) про визнання протиправним та скасування рішення та протоколу, зобов`язати вчинити певні дії, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог позивач просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора від 29.09.2020 про неуспішне проходження добору на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати протокол № 18 засідання Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора від 29.09.2020 в частині пункту 13 щодо ухвалення рішення про неуспішне проходження добору кандидатом ОСОБА_1 , як такий що не відповідає вимогам пункту 1,2,10,12,13 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого Наказом № 233 Генерального прокурора;

- видалити з офіційного веб-сайту Офісу Генерального прокурора інформацію щодо неуспішне проходження добору на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора прийняти нове рішення за результатами співбесіди (добору, атестації) з ОСОБА_1 , як кандидата на вакантну посаду прокурора Офісу Генерального прокурора про призначення на посаду прокурора про призначення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року у справі № 520/15316/2020 задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора України про визнання протиправним та скасування рішення та протоколу, зобов`язати вчинити певні дії.

Визнано протиправним та скасовано рішення Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора від 29.09.2020 в частині про неуспішне проходження добору на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора ОСОБА_1 .

Зобов`язано Другу кадрову комісію з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора за результатами співбесіди на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора ОСОБА_1 прийняте відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора України судовий збір у розмірі 840,80 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Вказане рішення залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративно суду від 18.02.2022.

Таким чином, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року у справі № 520/15316/2020 набрало законну силу 18.02.2022.

18 грудня 2023 року Харківським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист.

18 жовтня 2024 року до Харківського окружного адміністративного суду надійшла заява позивача про встановлення судового контролю та подання звіту про виконання судового рішення в порядку статті 382 КАС України (а.с.2-14, 15-24, 33-42 том 8), в якій позивач просив суд:

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора та Кадрову комісію з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора (з атестації прокурорів Офісу Генерального прокурора) у 15-денний строк з дати отримання копії ухвали суду подати до Харківського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року у справі № 520/15316/2020 щодо зобов`язання другої кадрову комісію з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора за результатами співбесіди на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора ОСОБА_1 прийняте відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

Вказана заява позивача обґрунтована тим, що відповідачем не було виконано рішення у добровільному порядку, тому виникли підстави для застосування заходів судового контролю та подання звіту про виконання у порядку статті 382 КАС України.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 у справі № 520/15316/2020 заяву позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду в адміністративній справі - залишено без задоволення.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2025 у справі № 520/15316/2020 апеляційну скаргу позивача на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 задоволено, ухвалу скасовано. Справу направлено до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду, скасовуючи ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 зазначено, що суд повинен був надати оцінку вказаним доводам заявника та перевірити, чи виконує відповідач належним чином рішення суду, чи вживає він всіх необхідних заходів для виконання судового рішення у межах своїх повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Отже, після скасування ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 у справі № 520/15316/2020 справа повернулась для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За наслідками нового розгляду заяви позивача поданої в порядку статті 382 КАС України, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року у справі № 520/15316/2020 заяву позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду в адміністративній справі №520/15316/2020 за позовом ОСОБА_1 до Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора України про визнання протиправним та скасування рішення та протоколу, зобов`язати вчинити певні дії, - залишено без задоволення.

Заявник, не погодившись із вказаною ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи просив суд апеляційної інстанції ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року у справі № 520/15316/2020 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачем зауважено, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи та не врахував долучені позивачем документи, які свідчать про вжиття стягувачем заходів з метою примусового виконання судового рішення, а також в повній мірі спростовують висновок суду першої інстанції про те, що відповідач позбавлений можливості виконати рішення суду через об`єктивні чинники, а не з суб`єктивні причини, які залежать саме від відповідача.

Окрім того, на думку позивача суд першої інстанції проігнорував висновки, які підтверджені у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2025, а також не з`ясував причини, які призвели до невиконання судового рішення та чи є вони об`єктивними або суб`єктивними. Також судом першої інстанції не з`ясовано наявність в діях або рішеннях відповідача наслідків, що стали причиною невиконання судового рішення, не з`ясовано можливості відповідача виконати судове рішення, а також не з`ясовано обставини, які підтверджують наявність того, що для виконання судового рішення доведеться докласти значних зусиль.

За позицією позивача судом першої інстанції не оцінені ризики, які можуть існувати для позивача у випадку невиконання рішення суду та не врахований висновок Верховного Суду в ухвалі від 04.10.2022 у справі №200/3958/19-а, згідно якого адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів встановлення судового контролю.

Також позивач наполягає на тому, що судом першої інстанції не встановлені дійсні причини невиконання судового рішення, не в повній мірі здійснено судом аналіз актів законодавства, що забезпечують можливість відповідачу здійснити виконання судового рішення, а враховуючи, що відповідачі продовжують ухилятися від виконання судового рішення і воно залишається не виконаним, порушені права позивача дають беззаперечні підстави для задоволення заяви про встановлення судового контролю.

Не погоджуючи із доводами апеляційної скарги Офісом Генерального прокурора подано до суду апеляційної інстанції письмовий відзив, в якому він просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, оскільки вважає дану ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

За приписами статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (частина перша). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга).

Колегія суддів, вивчивши обставини справи, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Залишаючи без задоволення заяву позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення у справі №520/15316/2020 суд першої інстанції виходив з того, що затримка у виконанні рішення суду виникла не з вини та умисних дій Офісу Генерального прокурора, котрим надано до суду пакет документів, що свідчить про його активну поведінку спрямовану на забезпечення виконання рішення суду.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його зробленим із порушенням вимог процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частиною другою статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

Обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили, для їх виконання на всій території України передбачена також приписами Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Колегія суддів зауважує, що судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, тобто особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013, у рішенні від 26.06.2013 зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Також, Конституційний Суд України у рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

Отже, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених нормами КАС України.

Статтею 372 КАС України визначений порядок виконання судових рішень в адміністративних справах.

Відповідно до частин другої та четвертої вказаної статті судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Частина перша статті 373 КАС України визначає, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Аналіз наведеного вище вказує, що рішення суду в адміністративних справах може бути виконане добровільно, з моменту набрання рішенням законної сили, та примусово, після відкриття відповідного виконавчого провадження. При цьому, виконання судового рішення, у якому порядку воно б не відбувалось, є невід`ємною складовою права на судовий захист.

Процесуальним засобом забезпечення належного та своєчасного виконання судового рішення є судовий контроль.

Так, згідно статті 381-1 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.

За приписами статті 382 КАС України визначено, що суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення (частина перша). За письмовою заявою заявника суд під час ухвалення рішення суду може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене таке рішення, подати звіт про його виконання (частина п`ята).

Тобто саме суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, може ухвалити рішення щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення.

Особливості розгляду заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення закріплено у статті 382-1 КАС України.

Частиною першою статті 382-1 КАС України визначено, що суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, не перешкоджає судовому розгляду.

За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення (частина друга статті 382-1 КАС України).

Аналіз зазначених положень дає підстави для висновку про те, що встановлення судового контролю за виконанням судових рішень є одним і заходів судового контролю покликаного забезпечити своєчасне виконання суб`єктом владних повноважень своїх зобов`язань у межах відповідної справи.

Із матеріалів справи колегією суддів встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року у справі № 520/15316/2020, яким, зокрема, зобов`язано Другу кадрову комісію з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора за результатами співбесіди на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора ОСОБА_1 прийняте відповідне рішення з урахуванням висновків суду, станом на дату ухвалення даного рішення не виконане, що не заперечується учасниками.

Тобто позивач звертаючись із заявою в порядку статті 382 КАС України до суду першої інстанції, який ухвалив рішення у справі, вмотивований необхідністю встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у даній справі, з огляду саме на його невиконання.

Залишаючи без задоволення вказану заяву позивача, суд першої інстанції виходив саме з того, що Офіс Генерального прокурора наразі позбавлений можливості виконати рішення у справі №520/15316/2020 не через суб`єктивні чинники, а з об`єктивних причин, які жодним чином не залежать від Офісу Генерального прокурора.

З такими висновками суд апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до положень підпунктів 7, 8 пункту 22 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX (далі Закон № 113-IX) в Офісі Генерального прокурора, в обласних прокуратурах утворюються відповідні кадрові комісії як органи для забезпечення здійснення добору на посади прокурорів, перелік, склад і порядок роботи яких визначає Генеральний прокурор.

Порядок роботи кадрових комісій, у тому числі кадрових комісій з добору на посади прокурорів, визначався Порядком роботи кадрових комісій, затвердженим наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 № 233 (далі Порядок № 233).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 233, кадрова комісія формується у складі шести осіб, з яких не менше трьох особи делеговані міжнародними неурядовими організаціями, проєктами міжнародної технічної допомоги, дипломатичними місіями.

Отже, обов`язковою умовою для створення кадрової комісії є делегування міжнародними неурядовими організаціями, проєктами міжнародної технічної допомоги, дипломатичними місіями не менше трьох осіб до її складу.

Слід також зауважити, що за пунктом 3 Порядку №233 участь у складі кадрової комісії беруть особи з числа міжнародних неурядових організацій, проєктів міжнародної технічної допомоги, дипломатичних місій, а не виключно представники від Посольства Сполучених Штатів Америки, до якого звертався Офіс Генерального прокурор.

Відтак, посилання у відзиві на апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на неможливість сформувати новий склад кадрової комісії, як це визначено пунктом 3 Порядку №233, з огляду на необхідність делегування міжнародними неурядовими організаціями, проєктами міжнародної технічної допомоги, дипломатичними місіями трьох осіб до скалу комісії, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки звернення до Посольства Сполучених Штатів Америки в Україні від 24.06.2022 №06/2/1-304ВИХ-22, від 07.03.2023 №06/2/2-141ВИХ-23, від 07.07.2023 №06/2/2-383ВИХ-23 з запитами про направлення делегатів з метою створення кадрової комісії для виконання рішень суду не доводять неможливості залучення таких осіб з числа інших міжнародних неурядових організацій, проєктів міжнародної технічної допомоги, дипломатичних місій.

Таким чином колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що Офіс Генерального прокурора займає активну позицію спрямовану на виконання рішення у справі №520/15316/2020, користуючись всіма наявними у нього законними повноваженнями, що виключає його умисел на невиконання рішення суду, а також про те, що Офіс Генерального прокурора наразі позбавлений можливості виконати рішення у справі №520/15316/2020 через об`єктивні причини, які жодним чином не залежать від Офісу Генерального прокурора.

Окрім того, за обставинами даної справи, добір, у якому брав участь ОСОБА_1 та який проводився на підставі наказу Генерального прокурора від 16.01.2020 № 30 за процедурою, визначеною розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, наразі завершено, а наказ Генерального прокурора від 10.01.2020 № 13 «Про створення другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора», тобто тієї комісії, яка приймала рішення стосовно ОСОБА_1 та яку судом зобов`язано провести із ним співбесіду, визнано таким, що втратив чинність наказом Генерального прокурора від 30.04.2021 № 136.

Офіс Генерального прокурора заперечуючи можливість правонаступництва повноважень Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, наполягає на неможливості виконати рішення у даній справі.

В той же час колегія суддів зазначає, що відповідачем в адміністративній справі згідно з частиною четвертою статті 46 КАС України є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до визначення, закріпленого у пункті 7 частини першої статті 4 КАС України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

З наведеного випливає, що статус суб`єкта владних повноважень мають не лише органи державної влади чи місцевого самоврядування зі статусом юридичної особи, а й їх посадові та службові особи й інші суб`єкти, перелік яких не є вичерпним. Головною їх ознакою як відповідачів в адміністративній справі є наявність необхідного обсягу компетенції здійснювати публічно-владні управлінські функції і приймати в межах їх реалізації рішення або вчиняти дії, які тягнуть виникнення, зміну чи припинення прав і обов`язків юридичних та фізичних осіб.

В той же, час відповідно до частини першої статті 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) іншому або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

У такому разі також відбувається вибуття суб`єкта владних повноважень із публічних правовідносин.

Особливістю адміністративного (публічного) правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама собою повинна бути публічною та врегульованою нормами адміністративного права.

При цьому можна виділити дві форми адміністративного (публічного) правонаступництва: 1) фактичне (або компетенційне адміністративне правонаступництво), тобто таке, де вирішуються питання передачі фактичних повноважень від одного до іншого органу, посадової особи (або повноважень за компетенцією) та 2) процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво.

Фактичне (компетенційне) адміністративне (публічне) правонаступництво - це врегульовані нормами адміністративного права умови та порядок передання адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого, який набуває певні владні повноваження внаслідок ліквідації органу чи посади суб`єкта владних повноважень, припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення компетенції органу публічної адміністрації чи припинення повноважень посадової особи.

Процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво - це унормована можливість заміни адміністративним судом (на будь-якій стадії процесу судового розгляду справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій (крім випадків перегляду справи за винятковими чи нововиявленими обставинами)) сторони чи третьої особи іншим суб`єктом, коли права та обов`язки суб`єкта владних повноважень перейшли від сторони (в адміністративній справі) до іншого суб`єкта владних повноважень, а також можливість суб`єкта публічної адміністрації (правонаступника) вступити в судовий процес як сторона чи третя особа.

При визначенні процесуального адміністративного (публічного) правонаступництва суд повинен виходити з того, хто є правонаступником у спірних правовідносинах, і враховувати таке: якщо під час розгляду адміністративної справи буде встановлено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються, припинили свою діяльність, то суд повинен залучити до участі у справі їхніх правонаступників.

У разі ж відсутності правонаступників суд повинен залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить ухвалення рішення про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі як другого відповідача суд залучає іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача.

Отже, підставою для переходу адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень до іншого (набуття адміністративної компетенції) є події, що відбулися із суб`єктом владних повноважень.

Приведені вище положення узгоджуються з правовим висновком наведеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №9901/348/19.

Між тим, згідно з пунктом 51 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» (Chuykina v. Ukraine) (заява № 28924/04) ліквідація державної установи без правонаступництва не може звільнити державу від необхідності виконання рішення щодо ліквідованого органу. У цій справі Суд також зазначив, що «інший висновок дозволить державі використовувати такий підхід, щоб уникати сплати боргів своїх органів, особливо беручи до уваги те, що потреби, які змінюються, змушують державу часто змінювати свою організаційну структуру, включаючи формування нових органів та ліквідацію старих».

Як вбачається з матеріалів справи, Офісом Генерального прокурора заперечується можливість правонаступництва іншими органами повноважень Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора.

Проте, за приписами діючого Порядку № 233 визначено порядок створення таких кадрових комісій, а відтак існує можливість для створення органу з таким самим набором повноважень, зокрема як і у Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора.

Разом з тим, вищезазначену комісію відповідно до пункту 22 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX створено тимчасово, до 01.09.2021, для забезпечення здійснення добору на посади прокурорів.

Згідно зі статтями 28, 29, пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України «Про прокуратуру» з 01.09.2021 добір кандидатів на посаду прокурора в установленому цим Законом порядку проводить відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження.

Відтак, уповноваженим органом з добору кандидатів на посаду прокурора до 01.09.2021 була відповідна кадрова комісія, а з 01.09.2021 Відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, що вказує на те, що публічне правонаступництво у даному випадку все ж можливе, але не було реалізоване.

У зв`язку з викладеним, оскільки існує порядок для створення нової кадрової комісії, яка буде наділена повноваженнями для виконання рішення суду у даній справі, або існує інша можливість, зокрема, реалізація публічного правонаступництва, колегія суддів вважає безпідставними доводи Офісу Генерального прокурора щодо відсутності можливості виконати рішення через ліквідацію відповідного органу, що не може бути перешкодою для невиконання рішення суду у даній справі, адже за висновками рішення ЄСПЛ у справі «Чуйкіна проти України» (Chuykina v. Ukraine) ліквідація органу не може звільнити від необхідності виконання рішення.

Колегія суддів зазначає, що наразі рішення суду у даній справі не виконане. Отже, вирішуючи питання щодо наявності підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд першої інстанції не з`ясував чи вчинено Офісом Генерального прокурора всі заходи для виконання судового рішення, зокрема, щодо створення відповідного органу до повноважень якого належить вирішення питання, що покладені судом на Другу кадрову комісію з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора. Також суд першої інстанції не був позбавлений можливості під час вирішення питання про встановлення судового контролю вирішити питання про процесуальне правонаступництво. За таких обставин суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення у даній справі.

Доводи Офісу Генерального прокурора наведені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що виконавче провадження №74947042 є завершеним, колегія суддів не приймає до уваги, адже рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року у справі №520/30595/24 визнано протиправною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 04.07.2024 №74947042.

При цьому, твердження Офісу Генерального прокурора наведені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що з приводу виконання рішення суду у даній справі відсутнє виконавче провадження, колегія суддів вважає безпідставними та зазначає, що окрім посилань на скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, слушним є зауваження позивача про те, що за частиною четвертою статті 382 КАС України відсутність виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення не перешкоджає розгляду заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення. Відтак, стаття 382 КАС України не пов`язує із закінченням виконавчого провадження розгляд заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, у зв`язку з чим відповідні посилання Офісу Генерального прокурора є безпідставними.

Підсумовуючи приведене вище, колегія суддів прийшла до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції про залишення без задоволення заяви позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення у справі №520/15316/2020.

Окрім того, ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується нормами статті 322 КАС України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи заявника апеляційної скарги, оскільки колегією суддів були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З огляду на встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції, що викладені в оскаржуваній ухвалі, помилковими.

Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно пункту 2 частин першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 320 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, є підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи вищезазначені положення, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року у справі № 520/15316/2020 з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 поданої в порядку статті 382 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 по справі № 520/15316/2020 скасувати.

Адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Другої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора України про визнання протиправним та скасування рішення та протоколу, зобов`язати вчинити певні дії № 520/15316/2020 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 , поданої в порядку ст. 382 КАС України.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено 01.04.2025