Справа № 380/22118/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2025 року м. Львівсправа № 380/22118/24

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (відповідач-2), в якому просить:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 24 квітня 2024 року № 70 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити призначення пенсії за віком ОСОБА_1 із зарахуванням до страхового стажу всіх періодів трудової діяльності згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 01 листопада 2010 року, зокрема з 01 вересня 1980 року по 05 липня 1981 року, з 03 листопада 1986 року по 01 червня 1997 року, з 29 січня 1999 року по 24 серпня 1999 року, з 04 вересня 1999 року по 01 березня 2001 року з дня, наступного за днем досягнення пенсійного віку;

- стягнути солідарно з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області судовий збір у розмірі 1211,20 грн на користь ОСОБА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16 квітня 2024 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою та необхідними документами про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058). Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 24 квітня 2024 року № 70, ухваленим за принципом екстериторіальності (далі також оскаржуване/спірне рішення), позивачу відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю у нього необхідного страхового стажу. Згідно з цим рішенням страховий стаж позивача становить лише 17 років 03 місяці 15 днів. При цьому спірне рішення не містить роз`яснень щодо підстав незарахування до страхового стажу інших періодів роботи позивача згідно з його трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 01 листопада 2010 року. Листом від 22 травня 2024 року № 1000-0202-8/87064 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області роз`яснило позивачу, що до страхового стажу не зараховано періоди: з 03 листопада 1986 року по 01 червня 1997 року; з 29 січня 1999 року по 24 серпня 1999 року; з 04 вересня 1999 року по 01 березня 2001 року, адже такі потребують уточнюючої довідки з місця роботи, оскільки зазначені з порушенням пункту 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (далі також Інструкція № 58). Крім зазначених у листі періодів, не зараховано також періоди роботи з 01 вересня 1980 року по 05 липня 1981 року та з 25 серпня 1981 року по 07 листопада 1986 року.

Позивач не погоджується із таким рішенням відповідача-2, уважає його протиправним, позаяк всі записи у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 01 листопада 2010 року вчинені належно, без будь-яких виправлень, засвідчені печатками та підписами. Крім цього, позивач зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських та інших документів на підприємстві та, своєю чергою, неналежний порядок ведення документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист. Тож позивач уважає, що належить зобов`язати відповідача-1 зарахувати всі періоди трудової діяльності, зазначені у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 01 листопада 2010 року, до страхового стажу та призначити пенсію за віком відповідно до положень Закону № 1058.

У зв`язку з наведеним для захисту свого порушеного права позивач звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Позиція відповідача-1 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-1 вказує, що Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області є неналежним відповідачем щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону № 1058, оскільки відповідне рішення про відмову ухвалило Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області. Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області переглянуло трудову книжку позивача серії НОМЕР_1 від 01 листопада 2010 року та виявило, що відсутні записи про трудову діяльність з № 1 по № 4. Також періоди роботи: з 03 листопада 1986 року по 01 червня 1997 року; з 29 січня 1999 року по 24 серпня 1999 року; з 04 вересня 1999 року по 01 березня 2001 року потребують уточнюючої довідки з місця роботи, оскільки ці періоди зазначено з порушенням пункту 2.4 Інструкції № 58. Починаючи з 04 лютого 2005 року по 31 грудня 2022 року страховий стаж зараховано за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку. Страховий стаж позивача становить 17 років 03 місяці 05 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058.

З огляду на вказане просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Позиція відповідача-2 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-2 вказує, що позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою від 16 квітня 2024 року про перерахунок пенсії перехід на інший вид пенсії, а саме з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058 у віці 60 років. Відповідно до статті 26 Закону № 1058 страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком, на момент звернення позивача становив 31 рік. Страховий стаж позивача на момент звернення становив лише 17 років 03 місяці 05 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058. Відповідач-2 уважає, що його поведінка у рамках спірних правовідносин є правомірною, а тому підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні.

З огляду на вказане просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 04 листопада 2024 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю другої групи, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону № 1058.

16 квітня 2024 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою та необхідними документами про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 24 квітня 2024 року № 70, ухваленим за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058.

Зміст цього рішення такий: « 16 квітня 2024 року ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 звернувся із заявою про перерахунок пенсії перехід на інший вид пенсії, а саме з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі Закон).

Розглянувши подані документи, відділ перерахунків пенсій № 2 Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області приходить до висновку про відсутність правових підстав (умов) для проведення перерахунку пенсії заявника з огляду на наступне.

Згідно із статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійний вік становить 60 років та необхідний страховий стаж, визначений даною статтею, становить 31 рік.

Страховий стаж ОСОБА_1 станом на 24.04.2024 становить 17 років 3 місяців 5 днів.

Враховуючи вище викладене, ОСОБА_1 прийнято рішення про відмову в перерахунку пенсії (…)».

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача-2, уважаючи його протиправним, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 24 квітня 2024 року № 70 про відмову в переведенні позивача з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тобто судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, і якщо суд установить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному із визначених критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За змістом частин першої, другої статті 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 1058 відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно із частиною першою статті 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

За змістом абзацу першого частини третьої статті 45 Закону № 1058 переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Частинами першою - третьою статті 24 Закону № 1058 визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом першим частини четвертої статті 24 Закону № 1058 визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

До набрання чинності Законом № 1058 (01 січня 2004 року) види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначалися Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788).

Так, відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

За змістом статті 62 Закону № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми закону постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з абзацами першим, другим пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Абзацом першим пункту 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм вказує, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У разі її відсутності, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, зокрема довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17, від 16 травня 2019 року у справі № 161/17658/16-а, від 27 лютого 2020 року у справі № 577/2688/17, від 31 березня 2020 року у справі № 446/656/17, від 21 травня 2020 року у справі № 550/927/17, від 18 листопада 2022 року у справі № 560/3734/22.

Водночас суд звертає увагу відповідача на те, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17, від 23 квітня 2019 року у справі № 593/1452/16-а, від 30 вересня 2021 року у справі № 300/860/17, висновки якого мають враховувати суди відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а висловив правову позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу під час призначення пенсії.

Суд встановив, що до заяви від 16 квітня 2024 року про переведення з пенсії за віком на пенсію по інвалідності відповідно до Закону № 1058 позивач додав трудову книжку серії НОМЕР_1 від 01 листопада 2010 року, яка містить записи про такі періоди роботи позивача: з 01 вересня 1980 року по 05 липня 1981 року; з 25 серпня 1981 року по 11 липня 1986 року; з 03 листопада 1986 року по 01 червня 1997 року; з 29 січня 1999 року по 24 серпня 1999 року; з 04 вересня 1999 року по 01 березня 2001 року; з 04 лютого 2005 року по 01 травня 2005 року; з 01 листопада 2010 року по 03 серпня 2020 року.

Утім оскаржуваним рішенням відповідач-2 відмовив позивачу у переведенні його з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058 у зв`язку з відсутністю у нього необхідного страхового стажу. Згідно з цим рішенням страховий стаж позивача становить 17 років 03 місяці 15 днів.

Водночас спірне рішення відповідача-2 не містить жодних роз`яснень стосовно того, які періоди трудової діяльності згідно із записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 01 листопада 2010 року зараховані до його страхового стажу, а які ні.

Також не вказано у спірному рішенні мотивів (підстав), з яких ті періоди трудової діяльності позивача, які не зараховані до його страхового стажу, не враховані відповідачем-2.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, відповідач обмежився лише констатацією обсягу страхового стажу позивача, який він визнає, без наведення чітких критеріїв його обрахунку, мотивів відхилення окремих періодів трудової діяльності позивача, які безумовно впливають на обсяг його страхового стажу.

Поданий відповідачем-2 відзив на позовну заяву також не містить жодних пояснень щодо вказаного вище.

Зазначене безумовно свідчить про те, що спірне рішення відповідача-2 є необґрунтованим, невмотивованим, нечітким, оскільки ухвалюючи таке рішення суб`єкт владних повноважень не навів конкретних фактичних підстав його ухвалення, а також переконливих і зрозумілих мотивів його ухвалення.

Суд бере до уваги те, що у листі від 22 травня 2024 року № 1000-0202-8/87064 відповідач-1 роз`яснив позивачу, що Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області переглянуло трудову книжку позивача серії НОМЕР_1 від 01 листопада 2010 року та виявило, що відсутні записи про трудову діяльність з № 1 по № 4. Також періоди роботи: з 03 листопада 1986 року по 01 червня 1997 року; з 29 січня 1999 року по 24 серпня 1999 року; з 04 вересня 1999 року по 01 березня 2001 року потребують уточнюючої довідки з місця роботи, оскільки ці періоди зазначено з порушенням пункту 2.4 Інструкції № 58. Починаючи з 04 лютого 2005 року по 31 грудня 2022 року страховий стаж зараховано за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Однак суд зазначає, що вказаний лист відповідача-1 не є рішенням суб`єкта владних повноважень про відмову в призначенні/переведенні з одного виду пенсії на інший. Крім цього, зазначений пенсійний орган не розглядав поданих позивачем заяви та документів, не надавав їм оцінки у процедурі вирішення питання щодо переведення позивача з одного виду пенсії на інший, що, своєю чергою, позбавляє суд можливості оцінювати наведені у цьому листі доводи відповідача-1, оскільки це призведе до підміни оцінки правомірності спірного рішення на оцінку листа, який таким рішенням за своєю правовою природою не є.

Суд підкреслює, що рішення пенсійного органу про призначення/переведення на інший вид пенсії є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цим актом; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.

Також загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, оцінити їх крізь призму норм права, що регулюють відповідні правовідносини, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 826/6528/18, від 10 квітня 2020 року у справі № 819/330/18, від 10 січня 2020 року у справі № 2040/6763/18).

Ураховуючи вищевикладене, суд констатує, що оскаржуване рішення відповідача-2 не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії та породжує його неоднозначне трактування, що протиправно втручається у можливість належної реалізації конституційного права позивача на пенсійне забезпечення, тому його належить визнати протиправним та скасувати, а позовну вимогу в цій частині задовольнити.

Щодо позовної вимоги, яка стосується зарахування до страхового стажу окремих періодів трудової діяльності позивача та призначення пенсії за віком, суд зазначає таке.

Завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам вищої юридичної сили. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є саме контроль за легітимністю прийняття рішень.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10 вересня 2019 року у справі № 818/985/18 та від 26 грудня 2019 року у справі № 810/637/18.

Суд звертає увагу на те, що уповноваженим органом на вирішення питання щодо зарахування періодів роботи до страхового стажу, призначення пенсії/переведення на інший вид пенсії тощо є Пенсійний фонд України, до компетенції якого і входить розгляд документів, зокрема поданих вперше.

Водночас суд не може перебирати на себе компетенцію суб`єктів владних повноважень (у цьому конкретному випадку пенсійного органу) та досліджувати документи, яким не надавалась оцінка, а також встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права на зарахування періодів роботи до страхового стажу, а відтак й на призначення пенсії.

Верховний Суд у постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 520/7071/21 зазначив, таке: «(…) 44. Поряд з цим, уповноваженим органом для призначення (перерахунку) та поновлення виплати пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого і входить розгляд документів, в тому числі і нових. Суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати документи, яким не була надана оцінка, встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права на поновлення виплати пенсії.

45. Заява представника та додані до неї документи не були перевірені пенсійним органом за процедурою, визначеною Порядком № 22-1, у зв`язку з чим, суд не може перебирати на себе вирішення питань, які входять до компетенції суб`єктів владних повноважень та досліджувати відповідні документи, надавати їм оцінку, а також встановлювати на їх основі наявність чи відсутність у позивача права на поновлення виплати/призначення знов спірної пенсії.

46. Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

47. Зважаючи на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про поновлення виплати раніше призначеної пенсії (враховуючи надану у цій постанові Верховного Суду правову оцінку), що за даних конкретних умов забезпечує ефективний і належний спосіб судового захисту в тій мірі, яка є необхідною (…)».

У спірному випадку відповідач-2, ухвалюючи оскаржуване рішення не пояснив, які саме періоди трудової діяльності згідно із записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 01 листопада 2010 року зараховані до його страхового стажу, а які ні та чому.

З огляду на це суд наразі позбавлений можливості належно встановити обсяг наявного у позивача страхового стажу та робити висновок про його достатність чи недостатність для отримання пенсії за віком.

Беручи до уваги викладене, суд уважає, що належним способом захисту порушеного права позивача у розглядуваній ситуації буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16 квітня 2024 року про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Водночас підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області вчинити дії, необхідні для відновлення порушених прав позивача, відсутні, оскільки наданих позивачем документів цей пенсійний орган не досліджував, питання щодо призначення позивачу пенсії за віком не вирішував, тож прав позивача у межах спірних правовідносин не порушував. Оскаржуване рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії за наслідками розгляду поданих документів приймало Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, а тому саме цей пенсійний орган належить зобов`язати вчинити відповідні дії, необхідні для відновлення порушених прав позивача.

Позиція суду з цього питання узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 лютого 2024 року у справі № 500/1216/23.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частинами першою, третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», за подання цього позову до суду судовий збір не сплачував, а тому його розподіл на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл також не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Саєнка Андрія, 10, м. Фастів, Київська, область, 08500), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016) про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 24 квітня 2024 року № 70 про відмову в переведенні ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16 квітня 2024 року про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

В решті позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 31 березня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна