Справа № 520/26139/24
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2025-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 р. Справа № 520/26139/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2024, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 12.12.24 по справі № 520/26139/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просив суд:

- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення №0/50253/2420, яке прийняте 05.09.2024 Головним управлінням Державної податкової служби у Харківській області відповідно до якого фізичної особі підприємцю ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 визначена сума податкового зобов`язання у розмірі 8350,00 грн. та застосовані штрафні санкції у розмірі 835,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області про застосування до ФОП ОСОБА_1 штрафних санкцій є безпідставним, прийнятим всупереч нормам чинного законодавства та підлягає скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2024 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій сказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2024 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги, позивачем зазначено, що заповнюючи декларацію за І квартал 2024 року, допустив методолічну помилку в рядку 13 та залишив помилково суму "8500,00 грн", оскільки створював її на підставі заповнених даних декларації попередніх періодів. Подана 07.05.2024 податкова декларація за І квартал 2024 з методологічною помилкою прийнята конролюючим органом. При перевірці заповнення поданої декларації, платником податків самостійно виявлено зазначену помилку та створено нову декларацію, виключивши з рядка 13 попередньо залишену суму 8500,00 грн. та надіслано її до контролюючого органу. Однак, відповідно до квитанції № 2 зазначену декларацію контролюючим органом не прийнято. В подальшому, 12.06.2024 контролюючим органом проведена камеральна перевірка ФОП ОСОБА_1 , про що складений акт №26801/20-40-24-20-06, відповідно до якого встановлено, що в податковій декларації виявлена методологічна помилка, порушено вимоги п. 54.1 ст. 54 ПК України, а саме не визначена сума податкового зобов`язання, яке підлягає сплаті до бюджету на суму 8350,00 грн., однак вже у його висновках зазначено, що встановлено порушення, а саме: не визначена сума податкового зобов`язання по єдиному податку, що підлягає сплаті до бюджету, в результаті чого занижено єдиний податок на суму 30218,50 грн. Суд першої інстанції в рішенні дійшов висновку, що зазначена в акті перевірки в розмірі 30218,50 грн. є технічною помилкою, допущеною при складанні акту та не вплинула на висновки акту та розмір штрафної санкції. При цьому, позивач зазначає, що він допустив методолічну помилку, яка не призвела втрати в бюджет у зв`язку зі сплатою визначеного податкового зобов`язання у встановлений законом строк, однак вказані обставини не досліджено судом першої інстанції.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що методологічні помилки при заповненні податкової декларації є порушенням ст. 54.1 ст. 54 ПК України. За результатами податкової перевірки, контролюючим органом складено акт та в подальшому сформовано податкове повідомлення - рішення від 05.09.2024. Відповідач зазначає, що позивач заперечень, додаткових документів та пояснень на акт камеральної перевірки не надавав. Також зазначає, що позивач не скористався своїм правом надати уточнюючий розрахунок (у разі самостійного виявлення ним помилком) у період після проведення перевірки і до прийняття контролюючим органом рішення за наслідками такої перевірки. Відповідач вказує, що допущена контролюючим органом технічна помилка не призвела до порушення прав особи, не спростувала факту вчинення нею правопоорушення та не вплинула на розмір застосованого штрафу, відтак така помилка не може бути самостійною підставою для скасування результатів перевірки.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 є фізичною особою підприємцем та здійснює свою діяльність у сфері права (КВЕД 69.10), перебуває на обліку в органах ДПС як платник податків з 2001 року та є платником єдиного податку III групи.

Податкові декларації, крім випадків, передбачених ПКУ, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя) (п.п. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49 ПКУ).

При цьому, якщо останній день строку подання податкової декларації припадає на вихідний або святковий день, то останнім днем строку вважається операційний день, що настає за вихідним або святковим днем (п. 49.20 ст. 49 ПКУ).

Граничний термін подання податкової декларації платниками єдиного податку III групи за 1 квартал 2024 року - 10 травня 2024 року (п. 294.1 ст. 294 глави 1 Розділу XIV ПКУ).

Платники єдиного податку третьої групи (крім електронних резидентів (е-резидентів) сплачують єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал (п. 295.3 ст. 295 ПКУ).

Якщо граничний строк сплати податкового зобов`язання припадає на вихідний або святковий день, останнім днем сплати податкового зобов`язання вважається операційний день, що настає за вихідним або святковим днем (абзац тринадцятий п. 57.1 ст. 57 ПКУ).

Сплата єдиного податку платниками третьої групи (крім електронних резидентів (е-резидентів) здійснюється за місцем податкової адреси (п. 295.4 ст. 295 ПКУ).

Як зазначає позивач, 07 травня 2024 року на виконання зазначених вимог Податкового Кодексу України, платник податків заповнив у своєму електронному кабінеті декларацію платника єдиного податку III групи за І квартал 2024 року.

У декларації за 2023 рік у рядку 13 (нараховано за попередній звітній (податковий) період (значення рядка 13 декларації попереднього звітного (податкового) періоду) платником податків зазначена сума 8500,00 грн.

Позивач зазначає, що декларацію за І квартал 2024 року він заповнював на підставі заповнених даних декларації попередніх періодів - декларації за 2023 рік та допустив методологічну помилку та залишив суму "8500,00 грн" зазначену у попередній декларації значення рядка 13 замість "0,00". Подана 07.05.2024 податкова Декларація за І квартал 2024 з методологічною помилкою прийнята контролюючим органом.

Також зазначив, що вірно визначив податкове зобов`язання у розмірі 8350,00 грн. у рядку 12 в розмірі 8350,00, яке 07.05.2024 сплачено відповідно до платіжної інструкції 0.0..1.

У подальшому, при перевірці заповнення поданої Декларації платник податків самостійно виявив помилку та створив нову декларацію, виключивши з рядка 13 попередньо залишену суму "8500,00 грн" та надіслав контролюючому її органу. Однак, відповідно до квитанції №2 від 11.05.2024 нову декларацію контролюючим органом не прийнято.

12.06.2024 податковим органом проведена камеральна перевірка фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про що складений акт №26801/20-40-24-20-06, відповідно до якого встановлено, що в податковій декларації виявлена методологічна помилка, порушені вимоги пункту 54.1 статті 54 Кодексу, а саме: не визначено суму податкового зобов`язання по єдиному податку, що призвело до заниження суми податкового зобов`язання, яке підлягає сплаті до бюджету на суму 8350,00 гривні.

При цьому, у висновках складеного акту камеральної перевірки №26801/20-40- 24-20-06 від 12.06.2024 показників податкової декларації платника єдиного податку за І квартал 2024 року фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 встановлено порушення вимог пункту 54.1 статті 54, а саме: не визначена сума податкового зобов`язання по єдиному податку, що підлягає сплаті до бюджету, в результаті чого занижено єдиний податок на суму 30218,50 грн.

05.09.2024 за №0/50253/2420 ГУ ДПС в Харківській області винесено податкове повідомлення - рішення, відповідно до якого фізичної особі підприємцю ОСОБА_1 визначена сума податкового зобов`язання у розмірі 8350,00 грн. та застосовані штрафні санкції у розмірі 835,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним податковим зобов`язанням, позивач оскаржив його до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необгрунтованості.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, всі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпунктів 19-1.1.1, 19-1.1.2, 19-1.1.40, 19-1.1.46 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового кодексу України контролюючі органи здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків; контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів; організовують збір податкової інформації та вносять її до інформаційних баз даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику; використовують під час виконання своїх посадових (службових) обов`язків податкову інформацію з інформаційно-телекомунікаційних систем та інших джерел, отриману в порядку та спосіб, визначений цим Кодексом.

Однією із основних функцій контролюючих органів є податковий контроль, який в п. 61.1 ст. 61 Податкового кодексу України (далі - ПКУ) визначений як система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Способи здійснення податкового контролю визначені в п. 62.1 ст. 62 ПК України, серед яких проведення перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин (пп. 62.1.3 п. 62.1 ст. 62 ПКУ).

Згідно з п.75.1 ст. 75 ПКУ камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних СОД РРО.

Відповідно до ч. 3 п.75.1.1. ст.75 ПКУ предметом камеральної перевірки також є своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.

Відповідач вказує, що камеральною перевіркою встановлено, що рядок 13 податкової декларації за І квартал 2024 року повинен бути у значенні "0" замість 8500 грн., податкові зобов`язання у розмірі 8350,00 грн. зазначаються в рядках 14.1 та 14 декларації замість "0". Отже, методологічні помилки при заповненні податкової декларації є порушенням п. 54.1 ст. 54 ПК України, а саме не визначена загальна сума єдиного податку, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками поточного звітного (податкового) періоду в розмірі 8350,00 грн.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги, позивач зазначає, що декларацію за І квартал 2024 року він заповнював на підставі заповнених даних декларації попередніх періодів - декларації за 2023 рік і допустив метологічну помилку, залишивши суму "8500,00", замість вірного "0". Також зазначає, що у декларації за І квартал 2024 року, платник податків вірно визначив податкове зобов`язання у розмірі 8350,00 грн. у рядку 12 (нараховано всього за звітний період) та у законодавчо встановлені строки 07.05.2024 сплатив, що підтверджується платіжною інструкцією 0.0..1.

Так, згідно з пп. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54 Кодексу, у разі, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, заявлених у податкових деклараціях, уточнюючих розрахунках, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, передбачених Кодексом.

При цьому, Рядок 13 податкової декларації платника єдиного податку третьої групи призначений для відображення суми єдиного податку, сплаченої у попередньому (звітному) періоді, а оскільки декларація за І квартал є першою в поточному році, цей рядок не заповнюється, тоді як в наступних кварталах цей рядок буде заповнюватися сумою єдиного податку, нарахованого та сплаченого за попередній звітний період.

Пунктом 119.2 статті 119 ПК України визначено, що неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку.

При цьому, колегія суддів враховує, що податкове зобов`язання у розмірі 8350,00 грн., визначене платником податків у рядку 12 (нараховано всього за звітний (податковий) період) сплачено 07.05.2024.

Доказів того, що методологічна помилка призвела до заниження або завищення суми податкових зобов`язань, контролюючим органом не надано, в акті перевірки не встановлено порушень, передбачених п. 119.2 ст. 119 ПК України.

Щодо доводів апелянта, що в описовій частині акта про результати камеральної перевірки від 12.06.2024 №26801/20-40-24-20-06 зазначено, що в податковій декларації ФОП ОСОБА_1 виявлена методологічна помилка, порушені вимоги п. 54.1 ст. 54 ПК України, а саме: визначено суму податкового зобов`язання по єдиному податку, що призвело до заниження суми податкового зобов`язання, яке підлягає сплаті до бюджету на суму 8350,00 грн., водночас у висновках акту вказано, що перевіркою показників податкової декларації встановлено порушення вимог п. 54.1 ст. 54 ПК України, а саме: не визначена сума податкового зобов`язання по єдиному податку, що підлягає сплаті до бюджету, в результаті чого занижено єдиний податок на суму 30218,50 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Так, у відзиві на позовні вимоги та апеляційну скаргу відповідачем вказано, що допущена контролюючим органом технічна помилка не призвела до порушення прав особи та не спростувала факту вчинення ним правопорушення, а також не вплинула на розмір застосованого штрафу, отже така помилка не може бути самостійною підставою для скасування результатів перевірки.

З цього приводу, колегія суддів зазначає, що незважаючи на те, що акт податкової перевірки не є самостійним предметом судового оскарження, однак він є одним із доказів в адміністративній справі про визнання протиправним рішення контролюючого органу, прийнятого за наслідками проведеної перевірки. Текст акта перевірки повинен деталізовано відображати зміст та суть встановлених контролюючим органом порушень та відповідати встановленим висновкам про вчинене платником податків порушення. Акт перевірки має бути сформованим таким чином, щоб платник податків міг зрозуміти в чому, на думку податкового органу, полягає склад вчиненого правопорушення та, заперечуючи проти встановлених у висновках акта перевірки порушень, на підставі яких прийнято податкове повідомлення-рішення, мав змогу подати заперечення проти акта перевірки чи звернутися до суду з позовом про оскарження прийнятих за наслідками такої перевірки рішень контролюючого органу.

Аналогічні виснови містить постанова Верховного Суду від 26.06.2023 по справі №815/6819/14 та від 14.01.2025 по справі 3460/12527/23.

Позивачем зазначено, що при перевірці заповнення поданої декларації платник податків самостійно виявив зазначену помилку та створив нову декларацію виключивши з рядка 13 попередньо залишену суму "8500,00" та надіслав її контролюючому органу, однак відповідно до квитанції №2 від 11.05.2024 зазначену декларацію контролюючим органом не прийнято.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено, що подання нової звітної декларації відбулося в неопрацьований час та після граничного терміну подання податкової декларації платника єдиного податку за І квартал 2024 року, при цьому позивач не скористався своїм правом надати уточнюючий розрахунок у період, після проведення перевірки (оформлення акту) і до прийняття контролюючим органом рішення за наслідками такої перевірки.

Також, колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 109.1 статті 109 ПК України податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 112.1, 112.2 статті 112 ПК України особа може бути притягнута до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення за умови наявності в її діянні (дії або бездіяльності) вини, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання.

Ужиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

Отже, невжиття платником податків достатніх заходів щодо дотримання правил та норм податкового законодавства, або якщо контролюючий орган доведе, що вжиті платником заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються не достатніми, платник податків вважається винним у вчиненні правопорушення.

Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду від 19 березня 2025 року по справі № 520/25547/21.

Колегія суддів зазначає, що підставою для притягнення особи до фінансової відповідальності є виключно недотримання нею вимог ПК України, за які така відповідальність встановлена.

У випадку встановлення контролюючим органом під час проведення перевірки на підставі сукупності відповідних даних податкової інформації обставин, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог податкового законодавства, контролюючий орган не позбавлений можливості констатувати в діяннях платника вини в умисній формі. Такі обставини з відповідним обґрунтуванням висновків про умисність діяння в обов`язковому порядку мають бути зазначені в акті перевірки, який за усталеною позицією Верховного Суду є носієм доказової інформації щодо виявленого порушення.

В межах даних правовідносин судом апеляційної інстанції встановлено, що в акті камеральної перевірки від 12.06.2024 лише зафіксовано виявлене контролюючим органом порушення позивачем вимог пункту 54.1 статті 54 і відсутні посилання на підтверджені відповідними доказами обставини, які б вказували на наявність саме такої кваліфікуючої ознаки як умисел в діях платника та цілеспрямоване створення ним умов, які не мали іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених ПК України.

При цьому необхідно враховувати, що вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що в межах даних правовідносин платником податків у податковій декларації дійсно допущена методологічна помилка, однак вона не вплинула на визначення податкових зобов`язань, базу оподаткування чи інші обов`язкові показники, що підлягають оподаткуванню, в свою чергу позивач здійснив всі необхідні дії для дотримання податкового законодавства, належним чином та в передбачений законом строк подав декларацію та сплатив податкове зобов`язання, що підтверджується квитанцією від 07.05.2024 та не заперечується відповідачем.

Отже, оскільки допущена помилка не призвела до спотворення податкових показників, а обов`язок щодо подання уточненої декларації є правом, а не обов`язком платника податків, відтак дії позивача є такими, що не порушують вимоги податкового законодавства та не є такими, що відповідають критерію наявності в її діянні вини в розумінні ст. 109, ст. 112 ПК України, відтак позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0/50253/2420 від 05.09.2024, яким ФОП ОСОБА_1 визначена сума податкового зобов`язання у розмірі 8350,00 грн. та застосовані штрафні санкції у розмірі 835,00 грн.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині.

За приписами пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2024 у справі №520/26139/24 підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 7 статті 139 КАС України).

Відповідно до наявної в матеріалах справи квитанції до платіжної інструкції №0.0..1 від 20.09.2024 позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1211,20 грн., відповідно до наявної в матеріалах справи квитанції до платіжної інструкції №0.0..1 від 16.01.2025 позивачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1453,44 грн.

Враховуючи висновки суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України слід стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору понесені в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 2664,64 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС в Харківській області.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2024 по справі № 520/26139/24 - скасувати.

Ухвалити постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 0/50253/2420 від 05.09.2024, відповідно до якого фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 визначена суму податкового зобов`язання у розмірі 8350,00 грн. та застосовані штрафні санкції у розмірі 835,00 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальній сумі 2664 (дві тисячі шістсот шістдесят чотири) гривні 64 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області ().

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді О.В. Присяжнюк В.Б. Русанова