Справа № 640/16969/20
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Василенка Я.М.,

Кузьменка В.В.,

за участі секретаря судового засідання Фищук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 р. у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернулась Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у м.Києві від 23.04.2020 № про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість за основним платежем - 1724539 грн та штрафною санкцією - 431134,73 грн;

- визнати протиправним та скасувати вимогу ГУ ДПС у м. Києві від 23.04.2020 № Ф-181 про сплату недоїмки частково щодо нарахування єдиного внеску за липень 2018 року на суму 11466,84 грн;

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій від 23.04.2020 № 0068574 частково, а саме, в частині нарахування єдиного внеску за липень 2018 року на суму 11466,84 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що предметом договору «Google AdSense» є надання ФОП ОСОБА_1 саме рекламних послуг Google Ireland Ltd з розміщення рекламного (іншого контенту) на веб-сайті чи іншому Ресурсі Видавця (ФОП ОСОБА_1 ). Стверджував, що ФОП ОСОБА_1 за договором «Google AdSense» здійснює розміщення реклами, а тому підпадає під визначення «розповсюджувач реклами». Крім того, Google розміщує рекламу на вебсайтах видавця (ФОП ОСОБА_1 ) автоматично і за визначеним ним особисто алгоритмом та правилами, які не можуть бути змінені Видавцем. У позивача відсутні, як правові, так і фактичні можливості просувати продукцію (управляти збутом), не маючи про неї жодної інформації та не підбираючи оголошення для розміщення, не стимулюючи покази цих оголошень. Задокументовані послуги позивач надавав Google, а не відвідувачам сайтів (рекламодавцям) і полягають ці послуги у розповсюдженні реклами - розміщенні рекламних оголошень. Стосовно протиправності оподаткування податком на додану вартість господарських операцій з надання позивачем нерезиденту (Google Ireland Ltd) послуг з розміщення реклами на веб-сайтах, позивач вказав також і на те, що, вони не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість, оскільки отримувачем послуг за договором «Google AdSense» є нерезидент (Google Ireland Ltd), який зареєстрований в Ірландії, а місце постачання рекламних послуг за договором «Google AdSense» знаходиться поза межами митної території України.

Щодо вимоги від 23.04.2020 NF-181 та рішення від 23.04.2020 № позивач вказав про неотримання прибутку (наявний збиток у розмірі 27 489, 32 грн.) у липні 2018 року, оскільки за вказаний місяць дохід складав у розмірі 5 933,92 дол. США, що в перерахунку на гривні по курсу НБУ за відповідні дати складає 157 118, 38 грн., в свою чергу документально підтверджені витрати становили 184607,70 грн, а тому, зазначена вимога про сплату недоїмки та рішення про застосування штрафних санкцій в частині нарахування єдиного внеску за липень 2018 року на суму 11466, 84 грн є безпідставною.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 р. адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 23.04.2020 № .

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у м. Києві про сплату недоїмки від 23.04.2020 № Ф-181 частково, а саме в частині нарахованої суми боргу за липень 2018 року у розмірі 11466,84 грн.

Визнати протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у м. Києві про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23.04.2020 № 0068574 частково, а саме в частині нарахованої суми штрафної санкції за липень 2018 року у розмірі 2293,37 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 19.03.2025.

03.03.2025 до суду від сторони позивача надійшов відзив на позовну заяву.

Представник апелянта у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі, просила її задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 14.02.2020 по 05.03.2020 Головним управлінням Державної податкової служби у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2019, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 31.01.2015 по 31.12 2019.

За результатами перевірки, ГУ ДПС у м. Києві складено акт перевірки від 13.03.2020 № 699/26-15-42-04-30-, відповідно до якого, встановлено наступні порушення:

1. п. 177.10 ст. 177 ПК України та Порядку № 481, в Книзі обліку доходів і витрат здійснювалися недостовірні записи щодо документально підтверджених витрат, пов?язаних з отриманням доходів за 2018 рік;

2. п. 177.2, 177.4 ст. 177 ПК України занижено податок на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 81 301,17 грн за 2018 рік;

3. п. 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ ПК України, занижено військовий збір з чистого доходу в сумі 6775,10 грн за 2018 рік;

4. ч. 2 ст. 6 Закону № 2664-VI, не подано Звіт про суми нарахованого єдиного внеску за звітний період 2015 року;

5. п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 2, п. 3 ч. 1 ст. 7, п. 8 ст. 9 Закону № 2664-VI, єдиний внесок не нарахований і не перерахований в сумі 32 181,21 грн, в т.ч. за 2015 р. - 4025,93 грн, за 2018 р. - 28155,28 грн;

6. п. 8 ст. 9 Закону № 2664-VI, несвоєчасно сплачено єдиний внесок в сумі 9497,40 грн в періоді 2016-2019 роки;

7. п. 181.1 ст. 181, п. 183.2, 183.4 ст. 183 ПК України, не подано заяву про реєстрацію платником ПДВ до 11.10.2017, для обов?язкової реєстрації платника податку на додану вартість;

8. пп. "б" 185.1 ст. 185, п. 186.4 ст. 186, п. 181.1 ст. 181, п. 183.1, 183.2, 183.4, 183.10 ст. 183, 187.1 ст. 187, п. 194.1 ст. 194, п. 200.1, 200.2 ст. 200 ПК України, платником не задекларовано податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 1 724 539,00 грн, в т.ч. за жовтень 2017 (з 11.10.2017 по 31.10.2017) - 108545,05 грн., за листопад 2017 - 114672,91 грн., за грудень 2017 - 105255,61 грн., за січень 2018 - 79904,07 грн., за лютий 2018 - 64373,74 грн., за березень 2018 - 54455,23 грн., за квітень 2018 - 51271,40 грн., за травень 2018 - 33848,14 грн., за червень 2018 - 28252,52 грн., за липень 2018 - 31152,73 грн., за серпень 2018 - 59107,33 грн., за вересень 2018 - 54429,30грн., за жовтень 2018 - 41738,28 грн., за листопад 2018 - 57939,81 грн., за грудень 2018 - 83965,78 грн., за січень 2019 - 107378,06 грн., за лютий 2019 - 97877,88 грн., за березень 2019 - 71429,56 грн., за квітень 2019 - 83198,97 грн., за травень 2019 - 73667,89 грн., за червень 2019 - 49110,80 грн., за липень 2019 - 59785,42 грн., за серпень 2019 - 36387,09 грн., за вересень 2019 - 35019,07 грн., за жовтень 2019 - 28313,86грн., за листопад 2019 - 40747,42 грн., за грудень 2019 - 72710,98 грн.

ФОП ОСОБА_1 частково не погоджуючись з висновками перевірки, а саме, з пунктами 5, 7 та 8 висновків акту перевірки, подав заперечення від 06.04.2020 на акт перевірки від 13.03.2020 № 699/26-15-42-04-30-, у яких просив скасувати вказаний акт перевірки частково, а саме, в частині пункту 5 висновків акту щодо нарахування єдиного внеску за липень 2018 року на суму 11466,84 грн; пунктів 7, 8 висновків акту.

05 травня 2020 року позивачем отримано відповідь на заперечення від 21.04.2020, відповідно до якого ГУ ДПС у м. Києві залишило заперечення ФОП ОСОБА_1 без задоволення.

У цей же день, ФОП ОСОБА_1 отримано:

1. податкове повідомлення-рішення від 23.04.2020 № , згідно з яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на 2155673 гривні 73 коп. (1724539,00 грн податкове зобов`язання та 431134,73 штрафні санкції);

2. вимогу від 23.04.2020 № Ф-181 про сплату недоїмки з єдиного внеску на суму 32181,21 грн;

3. рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23.04.2020 № у розмірі 7644,03 грн.

Не погоджуючись з висновками, викладеними у відповіді на заперечення до акту перевірки, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку до Державної податкової служби України.

ДПС України розглянула скаргу і прийняла рішення від 25.06.2020 № 20225/6/99-00-06-02-04-06, відповідно до якої, податкове повідомлення-рішення від 23.04.2020 № залишено без змін, а скарга - без задоволення.

Не погоджуючись з обґрунтованістю вищезазначених доводів контролюючого органу та, як наслідок, правомірністю податкового повідомлення-рішення від 23.04.2020 № , вимоги про сплату недоїмки від 23.04.2020 № Ф-181 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23.04.2020 № , позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що:

- з аналізу договору публічної оферти Google AdSense вбачається, що ФОП ОСОБА_1 , не може стимулювати збут продукції, а також не може здійснювати збір та просування інформації про продукцію, оскільки: не має жодних договірних правовідносин з продавцями продукції або рекламодавцями; не володіє інформацією про продукцію, постачальників, рекламодавців тощо; не має взаємовідносин з покупцями (споживачами) та інформації про потенційних покупців; наявна пряма заборона стимулювати активність користувачів сайту;

- господарські операції за вказаним договором публічної оферти належним чином задокументовані та підтверджуються первинними документами (рахунки-фактур у кількості 36 штук за період з 01.01.2017 по 31.12.2019, зведений реєстр наданих послуг за період з 01.01.2017 по 31.12.2019, проте відповідачем не встановлено зауважень до вказаних первинних документів, які, зокрема, надавалися під час перевірки;

- суд першої інстанції дійшов висновку про надання позивачем, як розповсюджувачем реклами саме рекламних послуг на користь Google Ireland ltd, шляхом розміщення на вебсайтах або іншому ресурсі позивача рекламних оголошень, які не належать позивачу та не спрямовані на стимулювання збуту його продукції (робіт, послуг), що, в свою чергу, свідчить про необгрунтоване прирівняння контролюючим органом задокументованих послуг до маркетингових та невідповідність положенням підпункту 14.1.108 пункту 14.1 статті 14 ПК України;

- отримувачем послуг за договором «Google AdSense», є нерезидент в особі Google Ireland Ltd, який зареєстрований в Ірландії, місце постачання послуг за договором «Google AdSense» знаходиться поза межами митної території України, а тому господарські операції з Google Ireland Ltd щодо надання рекламних послуг, місце постачання яких розташоване поза межами митної території України, не є об?єктом оподаткування податком на додану вартість в розумінні підпункту «б» п. 186.3 ст. 186 ПК України;

- оскільки позивач не здійснював господарські операції з постачання послуг, що підлягають оподаткуванню податком на додану вартість, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для подання позивачем заяви про реєстрацію платником ПДВ до 11.10.2017;

- відповідачем не було розраховано базу для нарахування єдиного внеску на підставі Книги доходів та витрат та в порушення вимог закону розраховано базу для нарахування єдиного внеску за всі місяці 2018 року на рівні максимальної величини бази нарахування єдиного внеску. у липні 2018 року не було отримано прибутку, оскільки сума чистого доходу за липень 2018 року становила - 27489,32 грн (розмір збитку), при цьому, відповідачем не доведено правомірність сформованої ним вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 23.04.2020 № Ф-181 та рішення про застосування штрафних санкцій від 23.04.2020 № в частині висновку про не нарахування і не перерахування єдиного внеску за липень 2018 року на суму 11466,84 грн.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк:

- позивач протягом перевіряємого періоду здійснював послуги по просуванню і розповсюдженню інформації та оголошень Google, що свідчить про надання маркетингових послуг, які є об?єктом оподаткування ПДВ у відповідності до п. п. «б» пункту 185.1 ст. 185 ПІК України незалежно від того, кому вони надаються (резиденту чи нерезиденту);

- відповідач також стверджує про неподання позивачем реєстраційної заяви платника ПДВ до 11.10.2017 для обов?язкової реєстрації платника податку на додану вартість;

- вид послуг (операції з надання маркетингових послуг) не підпадає під вимоги п.п. «б» п. 186.3 ст. 186 ПК України, тому вважати місцем постачання послуг місце, в якому отримувач послуг (замовник) зареєстрований, відсутні підстави, водночас, місцем постачання послуг з операції з надання маркетингових послуг, є митна територія України, тому оподатковуватись дані операції повинні за ставкою 20% у відповідності до пункту 186.4 статті 186 ПК України;

- стосовно вимоги від 23.04.2020 № Ф-181 та рішення від 23.04.2020 № відповідач вказує на ненарахування та несплату єдиного внеску за 2015, 2018 роки на загальну суму 32181,21 грн, внаслідок заниження суми чистого оподатковуваного доходу, що є базою для нарахування єдиного внеску;

- апелянт наголошує на тому, що сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована або не сплачена у строки, є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. (далі також - ПК України)

Згідно змісту п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV).

Відповідно до ст. 1 цього Закону № 996-ХІV, господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону № 996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до положень п. п. 14.1.185 ст. 14 ПК України, постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

Згідно з п. 177.2 ст. 177 ПК України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.4 ст. 177 ПК України, визначено перелік витрат, безпосередньо пов?язаних з отриманням доходів фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності.

Згідно аналізу ст. 177 ПК України, для віднесення фізичною особою-підприємцем витрат, до витрат безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів та зменшення оподатковуваного доходу на суму таких витрату необхідно щоб такі витрати були: документально підтверджені; фактично понесені (оплачені); понесені в межах господарської діяльності та пов`язані із отриманням доходу від підприємницької діяльності.

За нормами п. п. 177.10 п. 177 ПК України, фізичні особи - підприємці зобов?язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Для реєстрації Книги обліку доходів і витрат фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги у разі обрання способу ведення Книги у паперовому вигляді.

Пунктом 181.1 ст. 181 ПК України, встановлено, що у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп?ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов?язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

Відповідно до п. 183.4 ст. 183 ПК України, у разі переходу осіб зі спрощеної системи оподаткування, що не передбачає сплати податку, на сплату інших податків і зборів, встановлених ПК України, у випадках, визначених главою 1 розділу XIV ПК України, за умови, що такі особи відповідають вимогам, визначеним п. 181.1 ст. 181 ПК України, заява подається не пізніше 10 числа першого календарного місяця, в якому здійснено перехід на сплату інших податків і зборів, встановлених ПІК України. Якщо такі особи відповідають вимогам, визначеним п. 182.1 ст. 182 ПК України, заява подається у строк, встановлений п. 183.3 ст. 183 ПК України.

Пунктом 183.1 ст. 183 ПК України, встановлено, що будь-яка особа, що підлягає обов?язковій реєстрації як платник податку, подає до контролюючого органу за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) реєстраційну заяву.

Згідно норм п. 183.2 ст. 183 ПК України, у разі обов`язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до контролюючого органу не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу.

Пунктом 183.10 ст. 183 ПК України, визначено, що будь-яка особа, яка підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до контролюючого органу реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

За правилами п. 185.1 ст. 185 ПК України, операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.

Відповідно до п. 186.4 ст. 186 ПК України, місцем постачання послуг є місце реєстрації постачальника, крім операцій, зазначених у пунктах 186.2 і 186.3 цієї статті.

Згідно з п. 187.1 ст. 187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до п. п. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України, грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що за висновками контролюючого органу, ФОП ОСОБА_1 протягом перевіряємого періоду здійснював послуги по просуванню і розповсюдженню інформації та оголошень Google, що свідчить про надання маркетингових послуг, які є об?єктом оподаткування ПДВ, у відповідності до п. п. «б» п. 185.1 ст. 185 ПК України, незалежно від того, кому вони надаються (резиденту чи нерезиденту). Враховуючи зазначене, відповідач встановив неподання позивачем реєстраційної заяви платника ПДВ до 11.10.2017 для обов?язкової реєстрації платника податку на додану вартість. На переконання відповідача, вид послуг (операції з надання маркетингових послуг) не підпадає під вимоги п. п. «б» п. 186.3 ст. 186 ПК України, тому вважати місцем постачання послуг місце, в якому отримувач послуг (замовник) зареєстрований, відсутні підстави.

Слід звернути увагу на те, що за п. п. 14.1.108 п. 14.1 ст. 14 ПК України, маркетингові послуги (маркетинг) - послуги, що забезпечують функціонування діяльності платника податків у сфері вивчення ринку, стимулювання збуту продукції (робіт, послуг), політики цін, організації та управлінні руху продукції (робіт, послуг) до споживача та післяпродажного обслуговування споживача в межах господарської діяльності такого платника податків. До маркетингових послуг належать, у тому числі: послуги з розміщення продукції платника податку в місцях продажу, послуги з вивчення, дослідження та аналізу споживчого попиту, внесення продукції (робіт, послуг) платника податку до інформаційних баз продажу, послуги зі збору та розповсюдження інформації про продукцію (роботи, послуги).

Колегія суддів наголошує на тому, що за приписами ПК України, лише послуги, які забезпечують саме функціонування діяльності платника податків у сфері вивчення ринку, стимулювання збуту продукції (робіт, послуг) до споживача та після продажного обслуговування споживача в межах господарської діяльності такого платника податків можуть визнаватися маркетинговими.

Під час розгляду апеляційної скарги, представник відповідача, на запитання члена колегії, які саме з наведених видів маркетингових послуг надавались позивачем про що зазначено у акті перевірки, пояснила, що послуги, які надавав позивач, є маркетинговими загалом, та відповідають визначенню, наведеному у ПК України.

Водночас, слід зауважити, що Google AdSense - це сервіс контекстної реклами від Google, автоматично розміщує у відведеному місці на веб-сторінках текстові та графічні оголошення, що тематично підходять за змістом статті, постійно аналізуючи зміст самої сторінки де знаходиться оголошення (баннер). Основною початковою ідеєю сервісу є показ тих оголошень відвідувачам, які їм можуть бути цікаві по змісту, тобто, метою є цільовий маркетинг реклами.

З акту перевірки вбачається, що між позивачем та Google Ireland Ltd (далі також Google) укладено договір публічної оферти Google AdSense, відповідно до положень якого позивач, реєструючи свій обліковий запис у Google AdSense, позивач дає дозвіл Google на надання реклами та іншої інформації (далі - оголошення), пошукових рядків Google і результатів пошуку і схожих пошукових запитів та інших посилань на вебсайти позивача, мобільні додатки, медіа-плеєри, мобільний контент та/або інші властивості, затверджені Google.

Тож, позивач надає рекламні послуги у вигляді розміщення на своїх вебсайтах або ресурсі рекламних оголошень, які автоматично, тобто без участі позивача, відбираються Google та не належать самому позивачу і не спрямовані на стимулювання збуту його продукції (робіт, послуг). Оформлення надання послуг між Google Ireland Ltd та видавцем (позивачем) здійснюється, шляхом прийняття видавцем публічної пропозиції (оферти) Google Ireland Ltd, яка містить умови надання рекламних послуг та разом з іншими правилами сервісу Google AdSense складає умови договору про надання рекламних послуг. Зокрема, підтвердженням прийняття видавцем (позивачем) оферти є його реєстрація в сервісі Google AdSense (створення облікового запису) та початок використання сервісу.

З положень вказаного договору вбачається, що замовником (отримувачем) послуг є Google Ireland Ltd, місце реєстрації якого є Google Ireland, Gordon House, Barrow Street, Dublin 4, Ireland.

Протягом перевіряємого періоду контролюючим органом встановлено здійснення ФОП ОСОБА_1 зовнішньоекономічної діяльності у вигляді експорту послуг для Google Ireland, Gordon House, Barrow Street, Dublin 4, Ireland. Пунктом 5 зазначеного договору, визначено, що виплати можуть бути затримані Google, щоб відобразити, скоригувати або виключити будь-які суми, які були повернуті або сплачені рекламодавцям, і будь-які суми, пов`язані з недійсною діяльністю, на власний розсуд Google. Зокрема, Правилами програми Google AdSense у разі вчинення недійсної діяльності (в межах цієї справи - позивачем) Google має право припинити розміщення оголошень на сайті та/або вимкнути обліковий запис AdSense (позивача).

Зокрема, на підставі аналізу вказаного договору судом встановлено, що недійсна активність визначається самим Google на власний розсуд, що включає до себе, зокрема : 1. спам, недійсні запити, недійсні покази або недійсні кліки оголошень, згенерованих будь-якою особою, використання боту, автоматизована програма чи подібний пристрій, у тому числі через будь-які кліки чи покази, що надходять із IP-адрес позивача або комп`ютерів, які знаходяться під контролем позивача; 2. запрошення клаців або показів, отриманих шляхом грошової виплати з боку позивача, неправдивих заяв або прохань до кінцевих користувачів натискати оголошення чи виконувати інші дії; 3. здійснення оголошень, що надаються кінцевим користувачам, у браузерах яких вимкнено JavaScript; 4. кліки або покази, змішані зі значною кількістю діяльності, описаної вище.

Тобто, як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, відповідно до положень договору публічної оферти Google AdSense, видавцю (позивачу) заборонено будь-яким способом стимулювати активність користувачів сайту, що визначається Google як ознаки "недійсної діяльності", зокрема: кліки оголошень Google мають походити лише від справді зацікавлених користувачів. Суворо забороняється застосовувати будь-які методи штучного генерування кліків або показів оголошень Google; винагороджувати користувачів за перегляди оголошень або виконання пошуків за певними запитами, а також обіцяти винагороду за такі дії третій стороні.

У даному випадку, позивачем надавалися на користь Google Ireland Ltd послуги з розміщення реклами в мережі Інтернет, згідно договору оферти з Google.

З аналізу договору публічної оферти Google AdSense вбачається, що ФОП ОСОБА_1 , не може стимулювати збут продукції, а також не може здійснювати збір та просування інформації про продукцію, оскільки: 1) не має жодних договірних правовідносин з продавцями продукції або рекламодавцями; 2) не володіє інформацією про продукцію, постачальників, рекламодавців тощо; 3) не має взаємовідносин з покупцями (споживачами) та інформації про потенційних покупців; 4) наявна пряма заборона стимулювати активність користувачів сайту (пункт 5 зазначеного договору).

Господарські операції за вказаним договором публічної оферти належним чином задокументовані та підтверджуються первинними документами (рахунки-фактур у кількості 36 штук за період з 01.01.2017 по 31.12.2019, зведений реєстр наданих послуг за період з 01.01.2017 по 31.12.2019.

Вказані обставини є суттєвими у контексті оцінки висновкам податкового органу про надання позивачем маркетингових послуг на користь Google Ireland Ltd, та, наявність підстав для реєстрації платником ПДВ та, відповідно, оподаткування податком на додану вартість.

Засади рекламної діяльності в Україні, відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами, визначаються Законом України «Про рекламу» від 03.07.1996 № 270/96-ВР (далі - Закон № 270/96-ВР).

Відповідно до пунктів 15, 21 статті 1 Закон № 270/96-ВР реклама - інформація про особу, ідею та/або товар, розповсюджена за грошову чи іншу винагороду або з метою самореклами в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена, щоб сформувати або підтримати у прямий (пряма реклама, телепродаж) або непрямий (спонсорство, розміщення товару (продакт-плейсмент) спосіб обізнаність споживачів реклами та їхній інтерес щодо таких особи, ідеї та/або товару.

Розповсюджувач реклами - особа, яка здійснює розповсюдження реклами.

Тож, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції правильно встановив, що позивач у межах спірних правовідносин надав послуги, саме як розповсюджувач реклами - рекламних послуг на користь Google Ireland ltd, шляхом розміщення на вебсайтах або іншому ресурсі позивача рекламних оголошень, які не належать позивачу та не спрямовані на стимулювання збуту його продукції (робіт, послуг), що свідчить про необгрунтований висновок про надання маркетингових послуг за п. п. 14.1.108 п. 14.1 ст. 14 ПК України.

Також, в акті перевірки встановлено, що задокументовані операції позивача з Google Ireland ltd, є маркетинговими, у зв`язку з чим, вони є об`єктом оподаткування ПДВ у відповідності до п. п. «б» п. 185.1 ст. 185 ПК України незалежно від того, кому вони надаються (резиденту чи нерезиденту), разом з тим, що оскільки послуги, що надаються позивачем за договором «Google AdSense», належать до рекламних послуг, місце постачання таких послуг для цілей оподаткування податком на додану вартість визначається згідно з підпунктом «б» п. 186.3 ст. 186 ПК України.

Відповідно до підпункту «б» п. 186.3 ст. 186 ПК України, місцем постачання зазначених у цьому пункті послуг вважається місце, в якому отримувач послуг зареєстрований як суб`єкт господарювання або - у разі відсутності такого місця - місце постійного чи переважного його проживання. До таких послуг належать, зокрема, рекламні послуги.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки отримувачем послуг за договором «Google AdSense» є нерезидент в особі Google Ireland Ltd, який зареєстрований в Ірландії, місце постачання послуг за договором «Google AdSense» знаходиться поза межами митної території України, а тому, господарські операції з Google Ireland Ltd щодо надання рекламних послуг, місце постачання яких розташоване поза межами митної території України, не є об?єктом оподаткування податком на додану вартість в розумінні підпункту «б» п. 186.3 ст. 186 ПК України, відповідно, у позивача були відсутні підстави для подання заяви про реєстрацію платником ПДВ до 11.10.2017.

Вказане свідчить про протиправність податкового повідомлення-рішення від 23.04.2020 № про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на 2155673 гривні 73 коп., в т.ч. 1724539,00 грн податкове зобов`язання та 431134,73 штрафних санкцій.

Висновки суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, водочас, апелянтом не наведено та недоведено у чому саме полягає неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та з чим саме пов`язується надання позивачем у спірних правовідносинах саме маркетингових положень у контексті наведених у ПК України їх ознак (яких у визначенні наведено, як 1) послуги з розміщення продукції платника податку в місцях продажу; 2) послуги з вивчення, 3) дослідження та 4) аналізу споживчого попиту, 5) внесення продукції (робіт, послуг) платника податку до інформаційних баз продажу, послуги зі збору та6) розповсюдження інформації про продукцію (роботи, послуги)).

Також, слід звернути увагу на те, що оскаржуваною вимогою від 23.04.2020 № Ф-181 про сплату недоїмки та рішенням про застосування штрафних санкцій від 23.04.2020 № в частині висновку про не нарахування і не перерахування єдиного внеску за липень 2018 року на суму 11466,84 грн, контролюючим органом зазначено, що за період з 31.01.2015 по 31.03.2015, з 01.10.2017 по 31.12.2018 ФОП ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність на загальній системі оподаткування, особливості оподаткування доходів від обрання якої встановлено статтею 177 ПК України. За період з 01.04.2015 по 30.09.2017 та з 01.01.2019 по 31.12.2019, ФОП ОСОБА_1 працював на спрощеній системі оподаткування та був платником єдиного податку, ІІІ група. Перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов?язаних із здійсненням діяльності, відображених у додатку до податкової декларації, встановлено, що до складу валових витрат, ФОП ОСОБА_1 включено в 4 кв. 2017 р.- 6000,00 грн., 2018 р.- 885 975,49 грн. (гр. 7 Додатку Ф2 - інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг). В результаті перевірки визначення документально підтверджених витрат перевіркою встановлено неправомірне завищення витрат за 2018 рік у сумі 451 673, 19 грн. (885 975, 49 грн. (дані декларації за 2018 рік) - 434 302,30 грн. (дані перевірки за 2018 рік)).

Зазначене завищення виникло за рахунок включення до складу витрат сплату податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності в сумі 451673,19 грн., відповідно до: банківської виписки від 13.04.2018 р., призначення платежу - податок на доходи фізичних осіб за 1 квартал 2018 р. на суму 179 978,15 грн.; банківської виписки від 13.07.2018 р., призначення платежу - податок на доходи фізичних осіб за 2 квартал 2018 р. на суму 102083,59 грн.; банківської виписки від 17.10.2018 р., призначення платежу - податок на доходи фізичних осіб за 3 квартал 2018 р., на суму 169611,45 грн.

Зазначені суми відображені в Книзі обліку доходів та витрат в графі 6 - сума витрат, пов`язаних з придбанням товарів/робіт/послуг.

Внаслідок вказаного завищення витрат за 2018 рік, перевіркою встановлено порушення п. 177.4 ст. 177 ПК України, що спричинило заниженню суми чистого оподатковуваного доходу, на який нараховується єдиний внесок на суму 451673,19 грн. Також, перевіркою даних податкової декларації від 11.02.2019 № 15169433, поданої за 2018 рік, встановлено суму чистого оподатковуваного доходу у розмірі 2772751, 44 грн, водночас, позивачем задекларовано зазначену суму у розмірі 2321078,25 грн, що спричинило виникненню розбіжності у розмірі 451673,19 грн (2772751,44 - 2321078,25 грн).

Перевіркою також встановлено суму чистого доходу за липень 2018 р. в розмірі 231062,62 грн, єдиний внесок нарахований з урахуванням максимальної величини бази нарахування.

Водночас, під час розгляду спору, судом першої інстанції було досліджено, що сума чистого доходу за липень 2018 р. в розмірі 231062,62 грн виникла внаслідок поділу загальної встановленої перевіркою суми чистого оподатковуваного доходу у розмірі 2772751,44 грн на 12 календарних місяців. За результатами перевірки встановлено порушення п.1 ч.2 ст.6, п.2, п.3 ч.1 ст.7, п.8 ст.9 3акону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI, єдиний внесок не нарахований, і не перерахований в сумі 32 181,21 грн. в т.ч за 2015р. - 4 025,93 грн., за 2018р. - 28 155,28 грн., в т.ч. за квітень 2018 р. - 5 221,60 грн., за липень 2018 року - 11 466, 84 грн., за жовтень 2018 року - 11 466, 84 грн.

Разом з тим, на спростування висновків контролюючого органу про встановлення суми чистого доходу за липень 2018 р. в розмірі 231062,62 грн. позивач вказував на те, що відповідно до банківських виписок по рахунках відкритих у ПАТ «Приватбанк» за липень 2018 р., ФОП ОСОБА_1 отримано дохід у сумі 5933,92 дол. США, що в перерахунку на гривні по курсу НБУ за відповідні дати складає 157118,38 грн. На переконання позивача, документально підтверджені витрати за цей період склали 184 607,70 грн, в т.ч. 14 250,00 грн за операцією з ФОП ОСОБА_2 , 132000,00 грн за операцією з ФОП ОСОБА_3 , 1500,00 грн за операцією з ТОВ "Бізнес Ангел", 36857,70 грн - сплата ЄСВ. Отже, на думку позивача, сума чистого доходу за липень 2018 року становить - 27489,32 грн (не було отримано прибутку (отримано збиток) у липні 2018 року), що безпідставно не було враховано контролюючим органом в акті перевірки.

Так, важливим є встановлення правомірності визначення відповідачем суми ненарахованого єдиного внеску за липень 2018 рік у розмірі 11466, 84 грн, на що, слід звернути увагу, зокрема, на те, що за результатами перевірки чистий дохід склав: в 4 кв. 2017р. - 1 652 642,40 грн. (максимальна величина бази нарахування єдиного внеску за 2017 р. перевіркою визначено у розмірі 498750,00 грн.); в 2018 р. - 2772751,44 грн. (максимальна величина бази нарахування єдиного внеску за 2018р. перевіркою визначено у розмірі 670140,00 грн.)

Згідно з п. 164.1 ст. 164 ПК України, чистий річний оподатковуваний дохід визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 ПК України, а саме об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця, та пункту 178.3 статті 178 ПК України, згідно з яким оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між доходом і документально підтвердженими витратами, необхідними для провадження певного виду незалежної професійної діяльності.

Пунктом 177.2 ст. 177 ПК України, визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Щомісячний чистий дохід, це величина, яка, враховуючи положення Закону України «Про збір облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», вираховується платником податків самостійно, враховуючи при цьому щомісячні витрати на придбання товару, витрати на здійснення підприємницької діяльності (оренда, податки придбання ТМЦ тощо) та доходів в ході реалізації робіт та послуг у кожному конкретному місяці на підставі первинних документів.

Прив`язка порядку обчислення ЄСВ до даних річної декларації стосується лише суми чистого річного оподатковуваного доходу, що узгоджується із нормами п.164.1 ст. 164 Податкового кодексу України та п.177.2 ст. 177 Податкового кодексу України.

Показник середньомісячного оподатковуваного доходу Декларації про доходи та майновий стан платника визначається математичним шляхом ділення суми чистого річного оподатковуваного доходу на 12 календарних місяців, а щомісячний чистий дохід визначається на підставі первинних документів.

Згідно з п. п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464-VI, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначається Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція № 449).

Відповідно до підпункту 2 пункту 5 Інструкції № 449, платники, визначені підпунктом 3 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) пункту 1 розділу II цієї Інструкції, здійснюють розрахунок єдиного внеску за календарний рік до 10 лютого наступного року на підставі даних річної податкової декларації. При визначенні доходу (прибутку), з якого сплачується єдиний внесок, враховується кількість місяців, у яких отримано дохід (прибуток).

Базою нарахування єдиного внеску є чистий оподатковуваний дохід (прибуток), зазначений у податковій декларації, поділений на кількість місяців, протягом яких він отриманий. До зазначеної суми з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску застосовується ставка, зазначена в пункті 3 розділу ІІІ цієї Інструкції.

У разі якщо таким платником не отримано доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

З наведеного слідує, що платнику єдиного внеску необхідно нараховувати та обчислювати єдиний внесок саме із суми чистого оподатковуваного доходу за кожен календарний місяць, при цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив на те, що механізм нарахування середньомісячного річного оподатковуваного доходу та щомісячного чистого доходу із нарахування суми єдиного внеску є різним, а саме розмір середньомісячного річного оподатковуваного доходу розраховується математично, тоді як щомісячний чистий дохід вираховується на підставі бухгалтерських та інших первинних документів. Крім того, положеннями Закону України № 2464-VI не встановлено можливості застосувати середньомісячний показник, оскільки платник може отримувати різний дохід у тому чи іншому місяці, відповідно платнику податків надано право визначати розмір такого доходу самостійно.

Разом з тим, відповідачем не було розраховано базу для нарахування єдиного внеску на підставі Книги доходів та витрат та в порушення вимог закону розраховано базу для нарахування єдиного внеску за всі місяці 2018 року на рівні максимальної величини бази нарахування єдиного внеску. У даному випадку, відповідачем не надано обґрунтувань та доказів правомірності визначення суми бази оподаткування для нарахування єдиного внеску у розмірі 231062,62 грн. за липень 2018 року, а судом було встановлено, що відповідно до банківських виписок по рахунках за липень 2018 р., ФОП ОСОБА_1 отримано дохід у сумі 5933,92 дол. США, що в перерахунку на гривні по курсу НБУ за відповідні дати складає 157118,38 грн.

У свою чергу, з метою документального підтвердження витрат за липень 2018 року у розмірі 184 607, 70 грн надано наступні документи : 1) належним чином завірену копію банківських виписок по рахунках відкритих у ПАТ «Приватбанк» за липень 2018 рік, що підтверджує, зокрема, сплату ЄСВ у розмірі 36 857,70 грн.; 2) належним чином завірену копію акту про надання послуг ФОП ОСОБА_4 від 28.06.2018, розмір операції - 14 250,00 грн.; 3) належним чином завірену копію акту про надання послуг ФОП ОСОБА_4 від 28.06.2018, розмір операції - 132 000, 00 грн.; 4) належним чином завірену копію акту про надання послуг ТОВ "Бізнес Ангел" від 30.09.2018, розмір операції - 1 500, 00 грн.; Отже, відповідачем неправомірно не враховано вказані витрати за липень 2018 рік, документальне підтвердження яких встановлено судом, що дає підстави для висновку про те, що в липні 2018 року, позивачем не було отримано прибутку, оскільки сума чистого доходу за липень 2018 року становила - 27489,32 грн (розмір збитку), що вираховується наступним чином: 157118,38 - 184607, 70 = - 27489,32 грн (розмір збитку).

Колегія суддів вважає обґрунтованими та правильними висновки суду першої інстанції про те, що відповідачем не було доведено правомірність сформованої ним вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 23.04.2020 № Ф-181 та рішення про застосування штрафних санкцій від 23.04.2020 № в частині висновку про не нарахування і не перерахування єдиного внеску за липень 2018 року на суму 11466,84 грн.

На противагу зазначеному, апеляційна скарга містить лише зазначення про те, що сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована або не сплачена у строки, є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів, що, власне і не заперечується, однак, податковим органом не було вказано у чому саме полягає неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права в цій частині.

Таким чином, суд першої інстанції мав підстави для висновку про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.04.2020 № , вимоги від 23.04.2020 № Ф-181 в частині та рішення про застосування штрафних санкцій від 23.04.2020 № 0068574в частині, а саме, в частині нарахування єдиного внеску за липень 2018 року на суму 11466,84 грн.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, натомість, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Я.М. Василенко В.В. Кузьменко

Повний текст постанови складено 31.03.2025, з урахуванням перебування судді-члена колегії В.В. Кузьменка у відпустці з 24.03.2025 по 28.03.2025.