Справа № 400/10055/24
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2025-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2025 р. № 400/10055/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Малих О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача1. Військової частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , 2. ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 ,
треті особи1. Національне агентство з питань запобігання корупції, бульв. Миколи Міхновського, 28, м. Київ, 01103, 2. Військова частина НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 , 3. Військова частина НОМЕР_3 , АДРЕСА_5 , 4. Військова частина НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 ,
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; визнання протиправними та скасування наказів від 23.07.23 №42-РС/дск, від 12.03.24 №53-РС, від 07.03.24 №84; поновлення на посаді з 23.07.23,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до суду з адміністративним позвом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також відповідач 1) та Військової частини НОМЕР_1 (далі також відповідач 2), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 23.07.2023 року № 42-РС/дск, про звільненя ОСОБА_1 з займаної посади стрільця взводу охорони роти охорони батальйону охорони Військової частини НОМЕР_1 та зарахування його у розпорядження командира цієї самої частини;

- поновити ОСОБА_1 на посаді стрільця взводу охорони роти охорони батальйону охорони Військової частини НОМЕР_1 з 23.07.2023 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 23.07.2023 року по день прийняття рішення судом (з урахуванням раніше виплачених сум за відповідні місяці) з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів, за відповідні місяці. Розрахунок середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу визначити з грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останні місяці, які передували події, а саме з 01.05.2023 року по 30.06.2023 року та провести такий розрахунок Військовій частині НОМЕР_1 самостійно;

- визнати протиправними та скасувати наказ командира Вiйськової частини НОМЕР_1 вiд 12.03.2024 року № 53-PC та наказ Командування Вiйськово-Морських сил 3бройних сил України вiд 07.03.2024 року №84 про переведення ОСОБА_2 до iншого НОМЕР_5 проходження вiйськової служби;

- зобов`язати Вiйськову частину НОМЕР_1 та Командування Вiйськово-Морських сил 3бройних сил Украiни вжити дiєвих заходiв щодо скасування ycix похiдних вiд наказу командира Вiйськової частини НОМЕР_1 вiд 12.03.2024 року № 53-PC та наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_6 07.03.2024 року № 84 про переведення ОСОБА_2 до iншого НОМЕР_5 прохоркення вiйськовоi служби та повернення особової справи ОСОБА_2 до Вiйськовоi частини НОМЕР_1 ;

- бездiяльнiсть Вiйськовоi частини НОМЕР_1 та Командування Вiйськово-Морських сил НОМЕР_7 бройних сил Украiни щодо не призупинення ОСОБА_3 вiйськовоi служби у вiдповiдностi до вимог пп. 144-1 144-4 Указу Президента Укратни «Про Положення про проходкення громадянами Укратни вiйськовот слржби у 3бройних Силах Украiни» та ч. 2 статтi 24 3акону Украiни «Про вiйськовий обов`язок i вiйськову службу» визнати протиправною та такою, що порушують його Конституцiйне право закрiплене ст. 43 Конституцiї України «право на працю, що включає можливiсть заробляти собi на життя працею, яку він вiльно обирае або на яку вiльно погоджуеться»;

- зобовязати Вiйськову частину НОМЕР_1 та Командування Вiйськово-Морських сил 3бройних сил Украiни призупинити вiйськову службу ОСОБА_4 у вiдповiдностi до вимог пп. 144-1 144-4 Указу Президента Украiни «Про Положення про проходження громадянами України вiйськової служби у Збройних Силах Украiни» та ч. 2 статтi 24 Закону Украiни «Про вiйськовий обов`язок i вiйськову службу».

Ухвалою від 28.10.2024 року суд поновив позивачу пропущенний строк звернення до суду, відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за парвилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін у судове засідання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані накази про переведення позивача видані з порушенням вимог закону та порушують його Конституцiйне право закрiплене ст. 43 Конституцiї України, а саме право на працю, що включао можливiсть заробляти собi на життя працею, яку він вiльно обирає, або на яку вiльно погоджуеться.

Відповідач 1, ІНФОРМАЦІЯ_1 , надав відзив на адміністративний позов, в якому у задоволенні вимог позивача просив відмовити. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2023 року № 42-РС/дск про зарахування позивача в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 був усно доведений до позивача 31.07.2023 року (відразу після повернення позивача з СЗЧ), з відповідним письмовим занесенням до його військового квитка. Крім того цей наказ був повторно доведений до позивача 12.03.2024 року під відеозапис командиром Військової частини НОМЕР_1 , капітаном 1 рангу ОСОБА_5 , в присутності свідків: заступника командира капітана 2 рангу ОСОБА_6 , командира батальйону капітана 3 рангу ОСОБА_7 . Позивач у період з 01.07.2023 року по березень 2024 року отримував відповідне грошове забезпечення, яке належить для військовослужбовців, що перебувають в розпорядженні командира, та не міг не знати про те, що він перебуває в розпорядженні у відповідності до 23.07.2023 року № 42-РС/дск.

Щодо наказу командира Військової НОМЕР_1 від 12.03.2024 року № 84 позивача призначено у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_4 (тобто виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ще 12.03.2024 року, знято зі всіх видів забезпечення та направити для подальшого проходження військової служби до іншої військової частини. Позивачем не надано будь-яких заперечень, заяв чи звернень з приводу оскарження вказаного наказу чи наявності не згоди.).

Також у відзиві відповідач зазначив, що позивачем порушено строк звернення до суду.

Війдповідач 2, Військова частина НОМЕР_1 , надала відзив на позовну заяву, в якому з позовними вимогами позивача не погоджується, вважає іх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Також у відзиві відповідач зазначив, що позивачем порушено строк звернення до суду.

Від третьої особи, Військової частини НОМЕР_2 , надійшли пояснення щодо позову, в поясненнях зазначено, що ОСОБА_8 перебуває в самовiльному залишеннi Вiйськовоi частини НОМЕР_2 з 15.03.2024 року (наказ по стройовій частині № 77 від 15.03.2024 року) Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 29.03.2024 року № 18-РС, матроса військової служби за контрактом ОСОБА_1 виведено у розпорядження командира з 25.03.2024 року. За фактом СЗЧ Вiйськовою частиною НОМЕР_2 22.10.2024 року за вих. № 3085 направлено до ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаїв, матеріали службового розслідування для вирішення питання про притягнення матроса контрактної служби ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за скоєння злочину передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального Кодексу України. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002070 від 05.11.2024 року по вищевказаним матеріалам зареєстровано кримінальне провадження. Також у відзиві третя особа зазначила, що позивачем порушено строк звернення до суду.

Від третьої особи, Національного агентства з питань запобігання корупції, надійшли пояснення щодо позову, в яких зазначено, що до Національного агенства не надходило повідомлення від слідчого у порядку, передбаченому ч. 9 ст. 214 ГПК України, про початок досудового рослідування за участю позивача як викривача.

Від третьої особи, Військової частини НОМЕР_4 , надійшли пояснення щодо позову, в яких зазначено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 з 25.09.2021 року по 12.03.2024 року, що підтверджується наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.09.2021 року № 239 та наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 12.03.2024 року № 84. У період проходження служби у Військовій частині НОМЕР_1 , у зв`язку з самовільним залишенням військової частини позивачем, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2023 року № 42-РС/дск, позивача зараховано в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 та звільнено з посади стрільця взводу охорони роти охорони батальйону згідно пп. 14 п. 116 Указу Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України». Згідно наказу Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України вiд 07.03.2024 року № 5З-РС відповідно до пунктів 116, 117 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, позивача, який перебував у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України. Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 13.03.2024 року № 73, зарахованого відповідно до наказу Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України вiд 07.03.2024 року № 53-РС у розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 позивача, який прибув з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_6 ), 13.03.2024 року зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_4 та на всі види забезпечення. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_4 вiд 13.03.2024 року № 68-РС відповідно до пункту 117 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України позивача, який перебував у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_4 , зараховано у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_2 . Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 14.03.2024 року № 74, позивача, який перебував у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_4 , зарахованого наказом командира військової частини від 13.03.2024 року № 68-РС у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_2 , 14.03.2024 направлено для подальшого проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_6 ). Також у поясненнях третя особа зазначила, що позивачем порушено строк звернення до суду.

Від третьої особи, Військової частини НОМЕР_3 , надійшли пояснення щодо позову, в яких зазначено, що наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2023 року № 42-РС/дск був доведений до позивача 31.07.2023 року із занесенням до військового квитка у присутності свідків. 12.03.2024 року позивачу довели про виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 . Позивач самовільно залишив Військову частину НОМЕР_1 13.03.2023 року, тому наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2023 року № 42-РС/дск був виведений у розпорядження. Зарахування в розпорядження командира означає закріплення військовослужбовця, який не може продовжувати виконувати свої військові обов`язки та не може бути звільнений, за командиром військової частини.

Суд розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

Позивач проходив військову службу з 215.09.2021 року у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2023 року № 42-РС/дск, позивача зараховано в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 та звільнено з посади стрільця взводу охорони роти охорони батальйону згідно пп. 14 п. 116 Указу Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України».

Наказом Командувача Військово-Морських сил Збройних сил України вiд 07.03.2024 року № 53-РС відповідно до пунктів 116, 117 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України ОСОБА_1 , який перебував у розпорядженні командира 84 арсеналу (міннрго, торпедного та трального озброєння) ІНФОРМАЦІЯ_2 , колишнього стрільця охорони роти батальону охорони НОМЕР_8 арсеналу (міннрго, торпедного та трального озброєння) ІНФОРМАЦІЯ_2 , зараховано у розпорядження командира НОМЕР_9 окремої бригади морської піхоти 30 корпусу морської піхоти Військово-Морських Сил Збройних Сил України.

Наказом командира військової НОМЕР_1 від 12.03.2024 року № 84 позивача призначено у розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 .

Вважаючи вищевказані накази протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

При вирішенні спору суд керується наступним:

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

За приписами ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-XII (далі Закон № 3543) мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Цією ж визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» передбачено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок призову на військову службу по мобілізації в умовах воєнного стану.

Порядок проходження військової служби військовослужбовцями врегульовано, зокрема, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232), Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008

Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.

Приписами ч. 1 ст. 2 Закону № 2232 визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Крім того, Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення № 1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Зокрема, Розділом IV «Призначення на посади та звільнення з посад» Положення № 1153/2008 регламентовані питання призначання на посади, звільнення з посад, а також питання переміщення військовослужбовців по службі в межах однієї військової частини або різних військових частин, у тому числі в умовах особливого періоду та військового стану, граничні строки перебування на посадах, компетенція посадових осіб щодо видання відповідних наказів.

Також, приписи п. 82 Положення № 1153/2008 визначають вичерпний перелік підстав призначення військовослужбовців на посади.

Відповідно до п. 112 Положення № 1153/2008 військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами. Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків: неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії; неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують; потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.

Військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом, переміщується у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.

Таким чином, згідно із п. 257 Положення № 1153/2008 для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення, а призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення.

Вказане підтверджує доводи сторони відповідачів про те, що, переміщення військовослужбовця на нове місце служби з однієї військової частини до іншої шляхом призначення на рівнозначну посаду в особливий період здійснюється без його згоди за винятком випадків, визначених п. 112 Положення № 1153/2008.

Положенням визначені випадки в яких не вимагається згода військовослужбовця на таке переміщення.

Так, п. 257 Положення № 1153/2008 надає право для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період здійснювати призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади без їх згоди. Дана підстава (п. 257 Положення № 1153/2008) в свою чергу, також безпосередньо вказана в оскарженому наказі. Вказана обставина позивачем не спростована та підтверджується матеріалами справи.

Тобто, переміщення військовослужбовця на нове місце служби з однієї військової частини до іншої шляхом призначення на рівнозначну посаду в особливий період здійснюється без його згоди за винятком випадків, визначених п. 112 Положення № 1153/2008.

У п. 116 Положення № 1153/2008 наведені випадки, за яких допускається зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання.

Військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади.

Військовослужбовці, які зараховані в розпорядження відповідно до підпунктів 1 12-1 цього пункту, продовжують проходити військову службу згідно з цим Положенням, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають.

Військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду).

Особливістю зарахування в розпорядження є те, що протягом часу перебування в розпорядження військовослужбовець не призначається на відповідну посаду. За час перебування в розпорядженні на військовослужбовця покладається виконання лише загальних обов`язків військовослужбовця, перебування у розташуванні військової частини, несення внутрішньої служби, тощо. При цьому на військовослужбовця не покладається виконання обов`язків за посадою.

Відповідно до п. 116 Положення № 1153/2008, перебування в розпорядженні є тимчасових заходом, який здійснюється з метою безумовного дотримання їх прав та соціальних гарантій військовослужбовцям, зокрема щодо надання всіх належних видів забезпечення (грошового, продовольчого, речового, медичного тощо) до призначення на посаду для подальшого проходження військової служби.

Пунктом 117 Положення № 1153/2008 встановлено, що призначення на посади військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні відповідних командирів (начальників), проводиться в якомога коротший строк, але не пізніше ніж через два місяці з дня звільнення з попередньої посади, за винятком випадків, передбачених підпунктами 12-16 пункту 116 цього Положення.

Водночас, з матеріалів справи судом не встановлено обставин, які свідчать про наявність випадку, за якого необхідна згода позивача на переміщення його до іншої військової частини.

З викладеного висновується, що, що переміщення позивача на нове місце служби відбулось з дотриманням вимог Інструкції № 280 та Положення № 1153/2008.

Доказів звернення позивача із рапортом до відповідача щодо переведення його з урахуванням довідки ВЛК суду не надано, при цьому.

Реалізація оскаржуваних наказів відбулася у встановленому порядку шляхом видання наказу а саме:

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2023 року № 42-РС/дскпозивача зараховано в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 та звільнено з посади стрільця взводу охорони роти охорони батальйону згідно пп. 14 п. 116 № 1153/2008.

У вiдповiдностi до наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 07.03.2024 року № 53-РС та наказу командира вiйськовоi частини НОМЕР_1 від 12.03.2024 року № 84, ОСОБА_1 переведено до вiйськової частини НОМЕР_4 в розпорядження командира вiйськової частини НОМЕР_4 .

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_4 від 14.03.2024 року № 74, матроса військової служби за контрактом ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_4 , зарахованого наказом командира військової частини (по особовому складу) від 13.03.2024 року № 68-РС у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_2 , встановлено вважати таким, що 14.03.2024 року направлений для подальшого проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_2 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 14.03.2024 року № 76, матроса військової служби за контрактом ОСОБА_1 з 14.03.2024 року зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 та на всі види забезпечення.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 15.03.2024 року № 77 ОСОБА_8 перебуває в самовiльному залишеннi вiйськовоi з 15.03.2024 року.

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 29.03.2024 року № 18-РС, матроса військової служби за контрактом ОСОБА_1 виведено у розпорядження командира з 25.03.2024 року.

Суд зазначажє, що правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон № 2232.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Водночас, з матеріалів справи судом не встановлено обставин, які свідчать про наявність випадку, за якого необхідна згода позивача на переміщення його до іншої військової частини.

З викладеного висновується, що, що переміщення позивача на нове місце служби відбулось з дотриманням вимог Інструкції № 280 та Положення № 1153/2008.

Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 року № 548-XIV (далі Статут ВС ЗСУ) визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі військові частини).

Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями.

У пункті 1 розділу «Загальні положення» Статуту ВС ЗСУ визначено, що Збройні Сили України військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності.

Згідно п. 35 36 розділу «Порядок віддання й виконання наказів» Статуту ВС ЗСУ накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.

Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.

За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом.

Згідно п. 90 Положення № 1153/2008 необхідність і терміновість переміщення військовослужбовців, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі і визнані військово-лікарською комісією за станом здоров`я обмежено придатними до військової служби, з посад, що вони займають, на інші посади, на яких вони можуть виконувати обов`язки військової служби з урахуванням стану здоров`я, підготовки і досвіду служби, визначаються командирами (начальниками), які мають право призначати військовослужбовців на відповідні посади.

Відповідно до п. 112 Положення № 1153/2008 військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.

Абзацами 2, 4 п. 256 Положення № 1153/2008 визначено, що залежно від правового режиму, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях, призначення військовослужбовців на посади та переміщення по службі проводяться наказами по особовому складу посадових осіб, які мають право призначення військовослужбовців на посади у мирний або у воєнний час згідно з номенклатурою посад.

У разі потреби доукомплектування Збройних Сил України військовослужбовці, посади яких скорочуються у ході проведення організаційно-штатних заходів, до закінчення строків проведення цих заходів призначаються на інші посади за підставами, визначеними пунктом 82 цього Положення, або зараховуються у розпорядження посадових осіб, які мають право призначення військовослужбовців на посади, або направляються на курс військової підготовки за програмою підготовки офіцерів або сержантів (старшин), або на курс перепідготовки за дефіцитною для Збройних Сил України спеціальністю. Зазначені переміщення здійснюються без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення.

Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що під час воєнного стану командир військової частини має право здійснювати переміщення військовослужбовця.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідачів призупинити вiйськову службу ОСОБА_9 у вiдповiдностi до вимог пп. 144-1 144-4 Положення № 1153/2008 та ч. 2 ст. 24 Закону № 2232, суд зазначає наступне:

Як вбачається з пояснень командира Військової частини НОМЕР_1 , Витяг ЄДРДР № 0001062 (щодо вчинення СЗЧ позивачем з 13.07.2023 року) надійшов до Військової частини НОМЕР_1 06.09.2023 року, після повернення позивача на військову службу .

Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 24 Закону № 2232 військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Абзацом 2 ч. 2 ст. 24 Закону № 2232 передбачено, що початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно дочастини четвертоїстатті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань (абз. 3 5 ч. 2 ст. 24 Закону № 2232).

Аналогічні норми містяться в пунктах 144-1 і 144-2 Положення № 1153/2008.

Таким чином, вказаним Положенням чітко передбачено алгоритм дій командира по призупиненню військової служби.

Аналіз положень ч. 2 ст. 24 Закону № 2232 у системному зв`язку з положеннями ч. 4 ст. 85 Дисциплінарного статуту дозволяє зробити висновок, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до ЄРДР. У свою чергу внесення відповідних відомостей до ЄРДР здійснюється на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, яким під час службового розслідування з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення.

Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Відповідно до вимог ст. 26 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до положень Дисциплінарного статуту за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир, який зобов`язаний постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення (частина перша статті 5 Дисциплінарного статуту); у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення (частина перша статті 45 Дисциплінарного статуту); командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом (ч. 3 ст. 45 Дисциплінарного статуту).

За змістом частини четвертої статті 6 Дисциплінарного статуту на командира покладений обов`язок вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні чи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного, зокрема, ізсамовільним залишенням військової частини або місця служби,ухиленням від військової служби чи дезертирством, із негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи або вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками кримінального правопорушення.

Схожий за змістом обов`язок командира, пов`язаний із забезпеченням військової дисципліни та встановлення обставин вчинення дисциплінарного проступку, закріплений у п. 144-4 Положення № 1153/2008, згідно з яким у разі прибуття до місця служби військовослужбовця, військову службу якого призупинено, командир (начальник) військової частини з`ясовує підстави його відсутності і негайно інформує про це орган досудового розслідування та орган управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням.

Таким чином, саме командир військової частини, який користується усією повнотою дисциплінарної влади стосовно підлеглих йому військовослужбовців, уповноважений контролювати дотримання військової дисципліни у військовій частині, своєчасно виявляти факти порушення військової дисципліни та встановлювати винних у цьому осіб, а в разі виявлення в діях військовослужбовця ознак кримінального правопорушення зобов`язаний повідомляти про це орган досудового розслідування.

Аналіз зазначених приписів визначає , що військова служба призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових рослідувань та передбачає відсутність військовослужбовця на службі та його перебування в самовільному залишені військової частини , на момент надходження витягу є ЄДРДР .

Суд встановив, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по адмінінстративно-господарської діяльності) від 31.07.2023 року № 350 матрос ОСОБА_1 31.07.2023 року повернувся до Військової частини НОМЕР_1 (перебував у самовільному залишенні військової служби з 13.07.2023 року по 31.07.2023 року). Тобто Витяг з ЄДРДР № 001062 від 29.08.2023 року до військової частини надійшов 06.09.2023 року, після повернення позивача у військову частину.

Крім того, відповідно наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 07.11.2024 року № 87-РС призупиненно військову службу з 05.11.2024 року (підстава: витяг з ЄРДР № 0002070 від 05.11.2024 року).

З урахуванням наведеного суд встановив, що Вiйськова частина НОМЕР_1 та Командування Вiйськово-Морських сил НОМЕР_7 бройних сил Украiни правосмірно не призупинили вiйськову службу ОСОБА_9 у вiдповiдностi до вимог п.п. 144-1 144-4 Положення № 1153/2008 та ч. 2 ст. 24 Закону № 2232, тому підстави для задоволення цих вимог відсутні.

Інши вимоги позивача є похідними.

Суд зазначає, що право на захист це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Пунктом 19 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що індивідуальний акт акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Окремо суд також звертає увагу на твердження відповідачів про пропуск позивачем строку на звернення до адміністративного суду з позовом та зазначає таке.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України). Як свідчать наявні матеріали справи, позивач станом на час звернення до суду і надалі проходить військову службу у військовій частині. Враховуючи вказані обставини, суд доходить до висновку, що визначений строк звернення до адміністративного суду з позовом пропущений позивачем з поважних причин. Крім того, суд звертає увагу відповідачів на те, що питання дотримання позивачем вимог КАС України при зверненні до суду було вирішено при відкритті провадження у справі.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Звертаючись до суду позивач вказував про протиправність спірних наказів через порушення, на його думку, його конституцiйного права, закрiпленого ст. 43 Конституцiї України, а саме право на працю, що включао можливiсть заробляти собi на життя працею, яку він вiльно обирає або на яку вiльно погоджуеться, натомість, відповідач довів, що винесення спірних наказів відбулось із дотриманням норм законодавства, з огляду на наявність належних та допустимих доказів.

Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем доводів, із якими пов`язане його звернення до суду, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст 2, 19, 139, 241 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 ) до Військової частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_11 ) та ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_12 ), за участю третіх осіб Національне агентство з питань запобігання корупції (бульв. Миколи Міхновського, 28, м. Київ, 01103, ), Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_13 ), Військова частина НОМЕР_3 ( АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_14 ), Військова частина НОМЕР_4 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_15 ) про: визнання протиправним та скасування Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 23.07.2023 року № 42-РС/дск, про звільненя ОСОБА_1 з займаної посади стрільця взводу охорони роти охорони батальйону охорони Військової частини НОМЕР_1 та зарахування його у розпорядження командира цієї самої частини; поновлення ОСОБА_1 на посаді стрільця взводу охорони роти охорони батальйону охорони Військової частини НОМЕР_1 з 23.07.2023 року; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 23.07.2023 року по день прийняття рішення судом (з урахуванням раніше виплачених сум за відповідні місяці) з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів, за відповідні місяці. Розрахунок середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу визначити з грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останні місяці, які передували події, а саме з 01.05.2023 року по 30.06.2023 року та провести такий розрахунок Військовій частині НОМЕР_1 самостійно; визнання протиправним та скасування наказу командира Вiйськової частини НОМЕР_1 вiд 12.03.2024 року № 53-PC та наказу Командування Вiйськово-Морських сил 3бройних сил України вiд 07.03.2024 року № 84 про переведення ОСОБА_2 до iншого мiсця проходження вiйськової служби; зобов`язання Вiйськової частини НОМЕР_1 та Командування Вiйськово-Морських сил 3бройних сил Украiни вжити дiєвих заходiв щодо скасування ycix похiдних вiд наказу командира Вiйськової частини НОМЕР_1 вiд 12.03.2024 року № 53-PC та наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_6 07.03.2024 року № 84 про переведення ОСОБА_2 до iншого мiсця прохоркення вiйськовоi служби та повернення особової справи ОСОБА_2 до Вiйськовоi частини НОМЕР_1 ; бездiяльнiсть Вiйськовоi частини НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо не призупинення ОСОБА_3 вiйськовоi служби у вiдповiдностi до вимог пп. 144-1 144-4 Указу Президента Укратни «Про Положення про проходкення громадянами Укратни вiйськовот слржби у 3бройних Силах Украiни» та ч. 2 статтi 24 3акону Украiни «Про вiйськовий обов`язок i вiйськову службу» визнати протиправною та такою, що порушують його Конституцiйне право закрiплене ст. 43 Конституцiї України «право на працю, що включає можливiсть заробляти собi на життя працею, яку він вiльно обирае або на яку вiльно погоджуеться»; зобовязання Вiйськової частини НОМЕР_1 та Командування Вiйськово-Морських сил 3бройних сил Украiни призупинити вiйськову службу ОСОБА_4 у вiдповiдностi до вимог пп. 144-1 144-4 Указу Президента Украiни «Про Положення про проходження громадянами України вiйськової служби у Збройних Силах Украiни» та ч. 2 статтi 24 Закону Украiни «Про вiйськовий обов`язок i вiйськову службу» відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 31.03.2025 року.

Суддя О.В. Малих