Справа № 160/15463/24
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2025-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 березня 2025 року м. Дніпросправа № 160/15463/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року (суддя Врона О.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до 1- Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, 2- Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області , в якому просить:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо відмови ОСОБА_1 , в призначенні пенсії за вислугою років, згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 (з доповненнями згідно із Законом України №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ);

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, призначити та нараховувати, ОСОБА_1 , пенсію за вислугу років відповідно до ст.50- 1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 (з доповненнями згідно із Законом України №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ), виходячи з розміру пенсії 90 відсотків від розміру заробітної плати (грошового забезпечення) відповідно до довідок про складові заробітної плати (грошового забезпечення), виданих Дніпропетровською обласною прокуратурою від 02.02.2024 №21-7вих-24 та без обмеження максимального (граничного) розміру пенсії з моменту звернення до Головного управління Пенсійного фонду України, тобто з 02 лютого 2024 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент призначення його на роботу - 11.04.2006 року в органи прокуратури України, діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, а призначенню на службу (роботу) в органи прокуратури передувало вступ та навчання у спеціалізованому ВНЗ факультеті підготовки кадрів для органів прокуратури № 1 Національної юридичної академії ім. Я. Мудрого, фактичним чинником вступу до якого було обрання подальшої мети (праця за вислугою років, що діяла станом на вступ до ВНЗ 01.09.2001 відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, а саме статті 50-1). Тобто, позивач був учасником правовідносин, у яких об`єктивно передбачав настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто легітимне очікування позивача було пов`язано саме з положеннями Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ до внесення змін законом України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014, а також інші соціальні блага, визначені зазначеним Законом, які в подальшому було зменшено, а потім скасовано. У зв`язку з чим рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії, на переконання позивача є протиправним.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Скаржник посилається на те, що положеннями статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року збільшено стаж роботи позивача, який дає право на пенсію за вислугою років, у порівнянні зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХП (в редакції 12 липня 2001 року), з 20 до 25 років, що є звуженням прав в розумінні Конституції України. Таким чином можна дійти висновку, що позивачем апелянтом набуто право виходу на пенсію після набуття стажу роботи не менше 20 років, у тому числі на посадах прокурорів і слідчих не менше 10 років. Застосовуючи положення Закону №1789-XII у часі, слід виходити з того, що згідно статті 22 Конституції України, закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Втім, застосування Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, яким збільшено стаж роботи, що надає право на пенсію за вислугу років, та Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-VI, фактично є звуженням прав позивача, оскільки таке право ним набуто відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII, за умови наявності стажу роботи не менше 20 років, у тому числі, стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Скаржник зауважує, що вимога про призначення пенсії обґрунтована позивачем тим, що саме на час дії статті 50-1 Закону №1789-XII він вступив на службу до органів прокуратури з урахуванням всіх гарантій, які надаються державою працівникам органів прокуратури (в тому числі гарантій щодо пенсійного забезпечення). Зазначена норма Закону №1789 передбачала, що відпрацювавши в органах прокуратури понад 20 років на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років, позивач матиме право на призначення пенсії в розмірі 90% від заробітної плати. Гарантію реалізації зазначеного механізму права на пенсійне забезпечення додатково було закріплено статтею 22 Конституції України, якою передбачалось, що закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 вказує, що 02 лютого 2024 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області через особовий кабінет порталу електронних послуг Пенсійного фонду України, з використанням електронного цифрового підпису із заявою та електронними фотокопіями документів необхідними для призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в реакції Законів України від 05.10.1995 №358/95-ВР та від 12.07.2001 №2663-ІІІ).

Заява за принципом екстериторіальності була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області, яким 08.02.2024 за №90 прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

При прийнятті рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області зазначено наступне: «відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України від 14.10.2014 №1697-VІІ «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Частиною 8 ст. 86 Закону №1697 передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії. Частиною 6 ст. 86 Закону №1697 визначені періоди, які зараховуються до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею. Зокрема, до вислуги років зараховується час роботи на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою та половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання. За наданими документами страховий стаж позивача становить 20 років. Стаж вислуги років становить 18 років 11 місяців 4 дні. Стаж на посадах прокурорів становить 17 років 9 місяців 4 дні. До стажу за вислугу років зараховано всі періоди. Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 14.10.2014 №1697- VІІ «Про прокуратуру», оскільки заявник не набув стажу вислуги років (25).»

Позивач вважає прийняте рішення про відмову у призначенні пенсії протиправним.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15.07.2015 визначалися Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ.

01.04.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, яким у п. 5 Прикінцевих положень визначено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, зокрема, «Про прокуратуру».

Буквальний аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що нею за умови неприйняття спеціального закону щодо призначення всіх пенсій, скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначалися відповідно до наведеного переліку законів. Тобто, ця норма за своїм змістом містить окремі умови призначення пенсій для визначеної категорії осіб. Оскільки до 01.06.2015 спеціального закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, застосуванню підлягає друга її частина щодо скасування норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до наведеного переліку. Такі обставини свідчать про намір законодавця відходу від особливих умов призначення пенсій для певної категорії осіб і переведення їх на загальні умови.

Верховний Суд України в постанові від 24.05.2016у справі №333/6710/15-а щодо аналогічних відносин висловив таку правову позицію: «оскільки Закон № 213-VIIІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 01 червня 2015р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з указаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону № 2453-VI (який значиться в наведеному переліку законів). З 01 червня 2015р. особи, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, згідно з Законом № 2453-VI, втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону № 1058-IV».

Вказаний у п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 02.03.2015р. № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв`язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

Отже, з аналізу п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» суд дійшов висновку, що ним скасовані діючі станом на 01.06.2015 норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ.

Разом з тим, 15.07.2015 набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

Відповідно до ч. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII положення Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п`ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 501, частини третьої статті 512, статті 53 щодо класних чинів, визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. № 1697-VII.

Отже, судом першої інстанції правильно зазначено, що на час звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії (02.02.2023) ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, яка регулювала питання пенсійного забезпечення прокурорів та слідчих, втратила чинність. Натомість, порядок призначення пенсій прокурорам було врегульовано Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

Відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, у редакції, що була чинною на момент подачі позивачем заяви про призначення пенсії до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців; з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Вказана норма набрала законної сили після 01.06.2015, станом на вказану дату не була діючою, а тому положення Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» на неї не розповсюджуються. Ця норма іншими законами не скасовувалась, її дія не зупинялась, у зв`язку з чим з 15.07.2015 право прокурорів на пенсійне забезпечення законодавцем відновлено і прокурори з вказаної дати мають таке право за наявності на день звернення необхідного стажу роботи та досягнення віку, передбаченого ч. 5 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

Аналогічну правову позицію висловив і Верховний Суд у своїй постанові від 23.01.2019 у справі № 308/10033/16-а (провадження №К/9901/33606/18).

Під час дослідження вищевказаних норм, колегія суддів зауважує, що питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України регулюється ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ, який набув чинності 15.07.2015 та є діючим. А тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати саме положення цього закону, а не ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ.

Аналогічна правова позиція щодо застосування ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» була висловлена Верховним Судом у його постановах від 24.04.2019 у справі № 750/8739/16-а (адміністративне провадження №К/9901/30859/18), від 26.06.2018 у справі № 686/17309/17 (адміністративне провадження № К/9901/76/17), від 23.01.2019 у справі №308/10033/16-а (провадження № К/9901/33606/18) і підстав для відступу від неї не встановлено.

В матеріалах справи містяться докази, що позивач звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії 02.02.2024.

Тобто, станом на дату звернення позивача до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області необхідними умовами для призначення йому пенсії за вислугу років були: а) стаж за вислугу років - 25 років; б) стаж на посадах прокурорів - не менше 15 років.

Поряд з цим, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд зобов`язати відповідача призначити йому пенсію згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII, відповідно до ч. 1 якої прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Зазначена норма діяла у такій редакції до 01.10.2011.

Позивач зазначає, що призначення йому пенсії має відбутися на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII, оскільки Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII значно звужує його права на пенсійне забезпечення, що не допускається відповідно до ст. 22 Конституції України.

У даній справі очевидним є факт, що станом до 01.10.2011 у позивача був відсутній стаж роботи 25 років та стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 15 років.

Отже, колегія суддів наголошує, що у період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції, яка діяла до 01.10.2011, позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з чим при прийнятті Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду як від 06.03.2023 у справі №620/2767/19, так і від 29.11.2023 у справі № 640/20585/18.

Аналогічний висновок міститься і в постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 554/5582/17 (адміністративне провадження №К/9901/20691/18), від 27.02.2019 у справі № 415/2185/17 (провадження № К/9901/34750/18), від 10.10.2019 у справі № 265/3516/17 (адміністративне провадження № К/9901/42548/18), від 19.09.2018 у справі № 497/1470/16-а (адміністративне провадження № К/9901/43944/18), від 31.01.2019 у справі № 607/14234/16-а (провадження № К/9901/39037/18), від 31.01.2019 у справі № 712/13822/16-а (провадження № К/9901/32078/18), від 31.01.2019 у справі № 750/11190/16-а (провадження № К/9901/32180/18), від 23.01.2019 у справі № 525/1149/16-а (провадження № К/9901/22701/18).

Верховний Суд у своїй постанові від 20.12.2018 у справі № 363/4080/16-а (адміністративне провадження № К/9901/35285/18), зазначив, що оскільки, позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Ключовим для розгляду цієї справи є саме той факт, що в період дії ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII у позивача не виникало право на пенсію (воно як таке не існувало), а тому не можна вважати, що у спірному випадку відбулося звуження прав позивача, оскільки відсутня першопричина, - саме право, яке може звужуватися.

Щодо посилання позивача на те, що він мав обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, суд зазначає, що у справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26.06.2014, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст. 1 Першого протоколу Конвенції. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 29.11.2023 у справі № 640/20585/18.

Щодо тверджень скаржника стосовно того, що законність його вимог підтвердив Конституційний Суд України у його рішенні № 1-р/2020 від 23.01.2020, то варто зазначити наступне.

Так, рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII.

Стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, колегія суддів критично ставиться до вищезазначених тверджень позивача, оскільки норми ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» неконституційними не визнавались, а отже, ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» є чинною.

До того ж, у рішенні Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 розглядалося питання щодо законності підвищення пенсійного віку для категорій працівників, що визначені у ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», натомість питання, які розглядаються у цій справі, стосуються стажу прокурора, необхідного для отримання пенсійного забезпечення за вислугу років незалежно від віку (ст. 86 Закону України «Про прокуратуру»).

З урахуванням вищенаведеного, оскільки стаж позивача за вислугу років недостатній для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону №1697-VII, а в період дії статті 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, підстави для задоволення позову у цій справі відсутні.

Таким чином, розглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суд першої інстанції надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору та дослухався до усіх аргументів сторін, які здатні вплинути на результат вирішення спору.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко