Справа № 480/7395/22
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2025-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 р. Справа № 480/7395/22

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 (ухвалене суддею Сидорук А.І.) в справі № 480/7395/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якому просив: визнати дії відповідача щодо відмови позивачу в призначенні пенсії з 08.01.2014 протиправними; зобов`зати відповідача призначити позивачу пенсію з 08.01.2014 і виплатити її з урахуванням раніше виплаченої суми.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України ''Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування'', Закону України ''Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи'', Кодексу адміністративного судочинства України та на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Позивачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що у рішенні суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується записом у паспорті.

Рішенням Конотопського міського суду від 17.12.1993 в справі № 2-1168/1993 встановлено факт, що позивач працював в зоні відчуження Чорнобильської АЕС на дільниці Посудово-Яново: з 02 по 04 липня 1987 року, з 16 по 18 липня 1987 року, з 06 по 08 серпня 1987 року, з 20 по 21 серпня 1987 року, з 10 по 11 вересня 1987 року, з 08 по 09 жовтня 1987 року, всього 15 днів. Рішення набрало законної сили 28.12.1993.

08.01.2014 позивач звернувся із заявою про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Разом із заявою позивачем було надано довідки, трудову книжку, паспорт та посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

За результатами розгляду заяви позивача від 08.01.2014 Управлінням Пенсійного фонду України в Буринському районі 07.04.2014 відмовлено позивачу у призначенні пенсії, про що прийнято рішення. Правонаступником обов`язків Управління Пенсійного фонду України в Буринському районі є відповідач у даній справі.

15.04.2014 Управлінням Пенсійного фонду України в Буринському районі повідомлено позивача, що йому відмовлено, оскільки позивачем протягом 3 місяців не було надано довідки або інших документів про період роботи в зоні відчуження у 1987 році - від 10 до 14 календарних днів.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 25.10.2016 у справі № 818/1174/16 визнано незаконним та скасувано рішення Комісії від 25.02.2015, в частині визначення позивачу статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорія 3.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 04.01.2019 у справі № 1840/3426/18 визнано протиправними дії комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України, які полягають у поверненні без розгляду матеріалів особової справи позивача. Зобов`язано Комісію розглянути на засіданні особову справу позивача та прийняти відповідне рішення.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 27.11.2019 у справі № 480/3132/19 визнано протиправним та скасовано рішення Комісії від 26.11.1998 № 295, а саме в частині визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорія 3.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.02.2020 у справі № 480/1720/19 визнано протиправним та скасовано рішення Комісії від 02 лютого 2019 року, а саме в частині визначення позивачу статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорія "3" та зобов`язано Комісію прийняти рішення щодо підтвердження позивачу статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорія "2".

Рішенням Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України від 26.11.1998 № 295 визначено, що позивач приймав участь у роботах на ст. Посудово 8 днів у липні-жовтні 1987 року, визнано видачу посвідчення 2А категорії безпідставною, відмінено попереднє рішення комісії від 25.09.1997. Вказаний факт встановлено у рішеннях суду у справах № 480/3132/19 та № 480/1720/19.

08.09.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій зазначив, що має законне право на пенсію з 08.01.2014 (дати його вчасного звернення), оскільки 08.01.2014 надав із заявою посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії, яке було скасоване, у зв`язку з чим позивач неодноразово звертався до суду за захистом своїх прав і посвідчення було отримано 10.08.2022.

11.10.2022 відповідач повідомив позивача листом, що 08.01.2024 позивач звертався із заявою про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку та надавав посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 3 категорії. За результатами розгляду документів позивачу було відмолено у призначення пенсії. У період з січня 2014 до 10 серпня 2022 року позивач із заявою про призначення пенсії не звертався. У зв`язку з тим, що посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії видано лише 28.07.2022, то підстави для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відсутні.

Позивач не погодився з вищезазначеною відмовою відповідача та звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Управління Пенсійного фонду України в Буринському районі 07.04.2014 є протиправним, осільки позивач, відповідно до ст. 14 Закону № 796-ХІІ, є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії, в тому числі і був на момент звернення із заявою про призначення пенсії від 08.01.2014.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ч. 2 ст. 8 Конституції України).

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (ст. 46 Конституції України).

Згідно із ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, в тому числі Перший протокол до неї. Положенням ст. 17 Закону України ''Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини'' передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України (ч. 3 ст. 7 КАС України).

Кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції).

У пунктах 70-71 рішення Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі ''Рисовський проти України'' (Заява № 29979/04) зазначено, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Згідно із ст. 26 Закону України ''Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування'', пенсійний вік встановлено 60 років.

Відповідно до преамбули Закону України ''Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи'' № 796-ХІІ, цей закон визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Згідно із ст. 55 цього Закону, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу: які працювали у 1987 році у зоні відчуження не менше 14 календарних днів 8 років; які у 1987 році відпрацювали від 10 до 14 календарних днів - 5 років.

Відповідно до ст. 14 Закону № 796-ХІІ, учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії є особи які працювали у зоні відчуження у 1987 році - не менше 14 календарних днів. Особи які працювали у зоні відчуження в 1987 році - від 1 до 14 календарних днів відносяться до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 3 категорії.

Особи, винні в порушенні вимог цього Закону, утаюванні або навмисному перекрученні відомостей про стан радіаційної обстановки або про захворюваність людей, у видачі документів, посвідчень, вчиненні будь-яких інших діянь, що призводять до незаконного одержання громадянами прав і пільг, передбачених цим Законом, несуть матеріальну, адміністративну або кримінальну відповідальність, встановлену законодавством України (ст. 64 Закону № 796-ХІІ).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем не спростовується факт того, що позивач у 1987 році працював у зоні відчуження протягом 15 днів. Вказаний факт також встановлено у рішенні Конотопського міського суду від 17.12.1993 у справі № 2-1168/1993, яке набрало законної сили.

У розписці - повідомленні від 08.01.2014 зазначено про отримання від позивача копії посвідчення, а в розписці повідомленні від 08.01.2014 зазначено про отримання від позивача посвідчення ліквідатора аварії на ЧАЕС, без зазначення категорії. Позивач стверджує, що із заявою від 08.01.2014 надавав копію посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме 2 категорії. Такий факт, в силу норми ч. 2 ст. 77 КАС України, повинен спростовуватися відповідачем при розгляді справи.

Судовим розглядом встановлено, що відповідачем не спростовано факт ненадання позивачем із заявою від 08.01.2014 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідач міг з`ясувати факт роботи позивача у зоні відчуження у 1987 році протягом 15 днів, проте нічого не вчинив. Відповідач не намагався вирішити проблему позивача, а формально відмовив йому, переклавши відсутність документів для виправлення помилки на нього, залишивши людину у невизначеному стані.

Відповідач повинен був сприяти позивачу у з`ясуванні вказаних обставин, проте відповідач позбавив позивача пенсії, обгрунтувавши своє рішення від 07.04.2014 відсутністю довідки чи інших первинних документів про період роботи в зоні відчуження. Однак надалі такі факти були спростовані в рішеннях суду і було встановлено, що висновки суб`єкта владних повноважень про те, що позивач повинен мати 3, а не 2 категорію були спростовані, а ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Отже, позивач, відповідно до ст. 14 Закону № 796-ХІІ, є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії, в тому числі і був на момент звернення із заявою про призначення пенсії від 08.01.2014.

Наявність помилок комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України та те, що позивач у зв`язку з цим неодноразово у 2016-2019 роках звертався до суду з метою відновлення свого порушеного права, у зв`язку з чим посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії видано позивачу тільки 28.07.2022, у даному випадку не може бути підставою для позбавлення позивача права на отримання пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 8 років.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Управління Пенсійного фонду України в Буринському районі 07.04.2014 є протиправним, у зв`язку з чим позовні вимого ОСОБА_1 обгрунтовані та підлягають задоволенню, а вимоги апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення в даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006; пу. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, п. 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 в справі № 480/7395/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич