Справа № 810/4150/14
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2025-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/4150/14 Суддя (судді) першої інстанції: Лапій С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: Бєлової Л.В.,

суддів: Аліменка В.О., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Керімова К.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ТОВ «Форест-Трейд» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року до Київського окружного адміністративного суду звернулось ТОВ «Форест-Трейд» з позовом, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 19 червня 2014 року № та № Васильківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 20.10.2014, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.02.2015, позов задоволено; визнано протиправними та скасовано спірні податкові повідомлення-рішення.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.05.2016 ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.02.2015 та постанову Київського окружного адміністративного суду від 20.10.2014 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою для направлення справи на новий розгляд слугувала причина не дослідження судами обставин, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самих господарських операцій між позивачем та контрагентами (ТОВ «Будсервіс 2012», ТОВ «Осава», ТОВ «Максимум плюс ЛТД»), а саме: можливостей контрагентів позивача щодо виконання укладених з позивачем договорів, зокрема, наявності технічних та технологічних можливостей; питання щодо фактичної сплати позивачем податку на додану вартість в ціні товарів, що придбані платником податку; не досліджено руху активів у процесі здійснення господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення рішення від 19 червня 2014 року № та № Васильківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

У апеляційній скарзі апелянт стверджує про нереальність господарських операцій з ТОВ «Максимум плюс ЛТД», ТОВ «Осава», ТОВ «Будсервіс 2012».

Щодо взаємовідносин між ТОВ «Форест-Трейд» та ТОВ «Будсервіс 2012» (код 38196089) податковий орган зазначив, що позивачем не надано товарно-транспортних накладних, які б свідчили про транспортування товарів від постачальника на адресу ТОВ «Форест-Трейд». Також управління ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві повідомило, що за весь період діяльності ТОВ «Будсервіс 2012» не встановлено фактичного місцезнаходження підприємства. На підприємстві рахується 1 співробітник, відсутні складські приміщення та транспортні засоби, необхідні для здійснення господарської діяльності. Крім того, до ЄРДР внесені відомості відносно ТОВ «Будсервіс 2012», які попередньо кваліфікувалися за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України за № 0000106.

Щодо взаємовідносин між ТОВ «Форест-Трейд» та ТОВ «Максимум Плюс ЛТД» (код 38408857) податковий орган зазначив, що позивачем не надано товарно-транспортних накладних, які б свідчили про транспортування товару на адресу ТОВ «Форест-Трейд». Також управління ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві повідомило, що за весь період діяльності ТОВ «Максимум плюс ЛТД» не встановлено фактичного місцезнаходження підприємства. На підприємстві рахується 1 співробітник, відсутні складські приміщення та транспортні засоби, необхідні для здійснення господарської діяльності.

Щодо взаємовідносин між ГОВ «Форест-Трейд» та ТОВ «Осава» (код 38134153), управління ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві повідомило, що за весь період діяльності ТОВ «Осава» не встановлено фактичного місцезнаходження підприємства. На підприємстві рахується 1 співробітник, відсутні складські приміщення та транспортні засоби, необхідні для здійснення господарської діяльності.

Апелянт наголошує, що ТОВ «Будсервіс 2012», ТОВ «Максимум плюс ІІТД», ТОВ «Осава» не надано підтверджуючих документів щодо визначення податкових зобов`язань, у т. ч. головні книги, журнали-ордери та картки рахунків.

Крім того, у вироку від 30.11.2020 у справі № 759/8286/15-к, серед підприємств, які були задіяні у злочинних схемах, наявні контрагенти ТОВ «Форест-Трейд», а саме: ТОВ «Осава» (код 38134153), ТОВ «Максимум Плюс ЛТД».

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ТОВ «Форест-Трейд» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає її перегляду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 26 березня 2025 року.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, Товариство про причини не направлення свого представника не повідомило, хоча про дату, час та місце розгляду справи позивач був повідомлений належним чином.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Васильківською ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області проведено перевірку ТОВ «Форест-Трейд», за результатами якої складено акт від 22 травня 2014 року № 1991/10-07-22/37583228 «Про результати позапланової виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 14 вересня 2011 року по 01 квітня 2014 року» (далі - Акт перевірки).

Актом перевірки встановлені порушення: п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п.198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у сумі 311 741 грн; п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.1 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток підприємства на загальну суму 291 896 грн.

Податковим органом 19 червня 2014 року прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 389 676,25 грн, в тому числі: 311 741 грн основного платежу та 77 935,25 грн штрафних (фінансових) санкцій (штрафів);

- № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток у розмірі 364 870 грн, в тому числі: 291 896 грн основного платежу та 72 974 грн штрафних (фінансових) санкцій.

Позивач, вважаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 19 червня 2014 року № та № протиправними, звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи вимоги адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що взаємовідносини позивача із контрагентами, які на момент здійснення господарських операцій були належним чином зареєстровані як платники податку на додану вартість, оформлені договорами, які не були визнані в судовому порядку недійсними, а також підтверджені виданими контрагентом первинними документами, зокрема, податковими накладними, позивачем були виконані передбачені законодавством вимоги для підтвердження права на податковий кредит.

Суд також відхилив посилання відповідача на кримінальне провадження щодо контрагентів, зазначивши, що кримінальне провадження не може бути підставою для нереальності укладених господарських договорів між позивачем та його контрагентами.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 №2755-VI.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст.198 ПК України).

Згідно з п. 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п.198.6. ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Відповідно до п.201.1. ст. 201 ПК України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках порядковий номер податкової накладної; дата виписування податкової накладної; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; ціна постачання без урахування податку; ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; вид цивільно-правового договору.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Отже, єдиним документом, який дає право платнику податків включити відповідні суми до податкового кредиту, є податкова накладна.

Статтею 2 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями) зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Виходячи з вимог п. 2, ст. 3 цього ж Закону України, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.1.2 ст. 1, п. 2.1 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16.07.1999 р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями) встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 р. за № 168/704, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п. 2.15 та п. 2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Отже, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16.07.1999 р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями).

Витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІI цього Кодексу (п.138.2. ст.138 Податкового кодексу).

Для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених позивачем у складі ціни за придбану продукцію та виконані роботи, необхідні первинні документи, оформлені відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні".

Отже, визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Саме по собі: лише відсутність у контрагентів платника податків основних засобів, матеріальних та трудових ресурсів для виконання спірних господарських операцій; лише певні недоліки в оформленні первинних документів - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.

Суд першої інстанції достовірно встановив, що позивач 14 вересня 2011 року зареєстрований як юридична особа, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців серія АД № 195605 та копією довідки АБ № 577543 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Основними видами діяльності позивача за КВЕД-2010 є: лісопильне та стругальне виробництво; надання допоміжних послуг у лісовому господарстві; виробництво інших видів з деревини; виготовлення виробів з корка, соломки та рослинних матеріалів для плетіння; виробництво інших дерев`яних будівельних конструкцій і столярних виробів; виробництво іншої продукції, н.в.і.у.; виробництво дерев`яної тари.

Так, 10.08.2012 між позивачем (покупець) та ТОВ «Осава» (постачальник) було укладено договір поставки № 10082012, згідно якого постачальник зобов`язується передати у власність (поставити), а покупець прийняти та оплатити пиломатеріали різних порід, заготовку для піддонів, загальна кількість, асортимент, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість, умови та строки поставки і оплати яких визначена сторонами у накладних, які є додатками до цього договору і становлять його невід`ємну частину (а.с.203-206,т. 1).

На виконання договору № 10082012 ТОВ "Осава" позивачем суду надано такі докази:

1) видаткові накладні від 31 серпня, 28 вересня, 31 жовтня, 23, 27 листопада 2012 р., 4 лютого 2013 р.

2) податкові накладні від 31 серпня, 28 вересня, 31 жовтня, 23, 27 листопада 2012 р., 4 лютого 2013 р (а.с.207-222,т.1).

Зазначені документи підписані посадовою особою ТОВ "Осава", завірені печаткою цього підприємства та свідчать, що ТОВ "Осава" було поставлено позивачу товар, визначений договором № 10082012.

На підтвердження факту розрахунків за поставлений ТОВ "Осава" товар, позивачем надано копії банківських виписок від 14 вересня, 10 жовтня, 1 листопада, 3, 11 грудня 2012 р., 12 лютого та 11 березня 2013 р., які завірені печаткою публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (а.с.224-230,т. 1).

Крім того, судом враховано, що на дату укладення та виконання договору №10082012 у розпорядженні позивача були документи на підтвердження державної реєстрації ТОВ "Осава", зокрема, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців серія АД № 195607 (а.с.85-86, т. 1).

18.02.2013 між позивачем (покупцем) та ТОВ «Максимум плюс ЛТД» (постачальником) було укладено договір поставки № 18022013, за умовами якого постачальник зобов`язується передати у власність (поставити), а покупець прийняти та оплатити пиломатеріали різних порід, заготовку для піддонів, пучки паливні, загальна кількість, асортимент, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість, умови та строки поставки і оплати яких визначена сторонами у накладних, які є додатками до цього договору і становлять його невід`ємну частину (а.с.1-4,т. 2).

На виконання договору №18022013 ТОВ "Максимум плюс ЛТД" позивачем суду надано такі докази:

1) рахунки на оплату від 4, 20 березня, 1, 25, 29 квітня 2013 р.;

2) видаткові накладні від 4, 20 березня, 1, 25, 29 квітня, 8, 14 травня 2013 р.;

3) податкові накладні від 4, 20 березня, 1, 25, 29 квітня, 8, 14 травня 2013 р (а.с.5-23,т.2).

Зазначені документи підписані посадовою особою ТОВ "Максимум плюс ЛТД", завірені печаткою цього підприємства та свідчать, що ТОВ "Максимум плюс ЛТД" було поставлено позивачу товар, визначені договором № 18022013.

На підтвердження факту розрахунку за поставлений ТОВ "Максимум плюс ЛТД" товар позивачем надано копії банківських виписок від 2, 8, 25 та 29 квітня 2013 р., які завірені печаткою публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (а.с.25-29,т.2).

Крім того, на дату укладення та виконання договору № 18022013 у розпорядженні позивача були документи на підтвердження державної реєстрації ТОВ "Максимум плюс ЛТД", зокрема, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців серія АД № 195609 (а.с.83-84, т. 1).

20.05.2013 між позивачем (покупець) та ТОВ «Будсервіс 2012» (постачальник) було укладено договір № 28052013, за умовами якого постачальник зобов`язується передати у власність (поставити), а покупець прийняти та оплатити пиломатеріали різних порід, заготовку для піддонів, загальна кількість, асортимент, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість, умови та строки поставки і оплати яких визначена сторонами у накладних, які є додатками до цього договору і становлять його невід`ємну частину (а.с.107-110, т.1).

На виконання договору № 28052013 ТОВ "Будсервіс 2012" позивачем суду надано такі докази:

1) видаткові накладні від 20, 29, травня, 3, 6, 12 червня, 3, 5, 9, 15 липня, 1, 7, 9, 23, 30 серпня, 11 вересня, 2, 22, 25 жовтня, 12, 25 листопада, 11, 13, 16, 30 грудня 2013 р., 3 січня, 27, 28 лютого, 3, 13 березня 2014;

2) податкові накладні від 20, 29 травня, 3, 6, 12 червня, 3, 5, 9, 15 липня, 1, 7, 9, 23 30 серпня, 11 вересня, 2, 22, 25 жовтня, 12, 25 листопада, 11, 13, 16, 30 грудня 2013 р., 3 січня, 27, 28 лютого, 3, 13 березня 2014 (а.с.111-172, т.1).

Зазначені документи підписані посадовою особою ТОВ "Будсервіс 2012", завірені печаткою цього підприємства та свідчать, що ТОВ "Будсервіс 2012" було поставлено для позивача товари, визначені договором № 28052013.

На підтвердження факту розрахунку за поставлені ТОВ "Будсервіс 2012" товари позивачем надано копії банківських виписок від 30 травня, 7, 17 червня, 10, 16 липня, 1, 12, 27 серпня, 2, 11 вересня, 2, 25 жовтня, 12, 25 листопада, 11, 16, 30 грудня 2013 р., 3 січня, 27 лютого, 3 березня, 10 квітня, 16 травня, 18 червня 2014 р., які завірені печаткою публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (а.с.175-202, т.1).

Крім того, судом враховано, що на дату укладення та виконання договору № 28052013 у розпорядженні позивача були документи на підтвердження державної реєстрації ТОВ "Будсервіс 2012", зокрема, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців серія АД № 195611 (а.с.81-82,т.1).

До того ж, для зберігання та перевезення придбаного у контрагентів товару позивачем (орендарем) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) було укладено договір оренди приміщення (а.с.30-44, т.2).

Згідно з п. 1.1 названого договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове користування об`єкт оренди: нежитлове приміщення загальною площею 200 кв. м., розташоване за адресою: с. Веприк, Фастівського району, Київської області, вул. Дачна, 69 та належить орендодавцю на праві власності.

З метою подальшої реалізації поставленого контрагентами позивача товару між позивачем (постачальником) було укладено договори поставки, зокрема, від:

- 30 березня 2012 р., 15 березня 2013 р. та 11 лютого 2014 р. з державним підприємством "Український державний центр залізничних рефрижераторних перевезень "Укррефтранс" (далі - ДП "УДЦЗРП "Укррефтранс") (покупцем) № 5/12 кпцврефю-у (а.с. 196-199,т.3), № 7/13 пост цврефю-у (а.с. 201-204, т.3) та № 6/14 пост цврефю (а.с. 206-209,т.3);

- 1 грудня 2011 р. з товариство з обмеженою відповідальністю "Аміда плюс" (далі - ТОВ "Аміда плюс") (покупцем) № 1 (а.с.211-212,т. 3);

- 1 грудня 2011 р. з товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Юнівест Маркетинг" (далі - ТОВ "Компанія "Юнівест Маркетинг") (покупцем) № 2 (а.с.213-214,т.3);

- 1 березня 2013 р. з товариством з обмеженою відповідальністю "Крайзель-Будівельні матеріали" (далі - ТОВ "Крайзель-Будівельні матеріали") № 01032013 (а.с.189-191,т.3).

На підтвердження виконання названих договорів поставки позивачем було надано суду: накладні (а.с. 16-109, т. 4); довіреності на осіб, які отримували товар від імені товариств (а.с. 16-109, т. 4); таблицю про рух товарно-матеріальних цінностей від постачальників (ТОВ "Осава", ТОВ "Максимум плюс ЛТД", ТОВ "Будсервіс 2012") до замовників (ДП "УДЦЗРП "Укррефтранс", ТОВ "Аміда плюс", ТОВ "Компанія "Юнівест Маркетинг", ТОВ "Крайзель-Будівельні матеріали") (а.с. 8-15, т. 4); банківські виписки, які завірені печаткою публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (а.с. 1-188 відповідно, т. 3).

Крім того, на підтвердження виконання названих договорів позивачем надано договір перевезення вантажу автомобільним транспортом від 5 січня 2012 р. № 4, укладеного між позивачем (замовник) та фізичною особою ОСОБА_2 (перевізник), та акти здачі-прийняття виконаних послуг (а.с. 215-235, т. 3).

Про порушення позивачем вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ "Будсервіс 2012", ТОВ "Максимум плюс ЛТД" та ТОВ "Осава" контролюючий орган виходив з того, що в СВ ФР ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві до ЄРДР внесено матеріали, які попередньо кваліфікуються за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України за №0000106, відповідно до яких вказані підприємства входять до складу «конвертаційного центру». Дані підприємства формували штучний податковий кредит з ПДВ реально діючим підприємствам.

Вищий адміністративний суд України, скасовуючи ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24.02.2015 та постанову Київського окружного адміністративного суду від 20.10.2014 та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, в ухвалі від 31.05.2016 зазначив, що судами попередніх інстанцій не досліджено обставин, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самих господарських операцій між позивачем та контрагентами (ТОВ «Будсервіс 2012», ТОВ «Осава», ТОВ «Максимум плюс ЛТД»), а саме: можливостей контрагентів позивача щодо виконання укладених з позивачем договорів, зокрема, наявності технічних та технологічних можливостей; питання щодо фактичної сплати позивачем податку на додану вартість в ціні товарів, що придбані платником податку; не досліджено руху активів у процесі здійснення господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами.

При цьому, слід враховувати вимоги частини першої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Суд першої інстанції правильно встановив, що на момент здійснення спірних господарських операцій контрагенти позивача (ТОВ «Будсервіс 2012», ТОВ «Осава», ТОВ «Максимум плюс ЛТД») були зареєстровані як юридичні особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Отже, враховуючи викладені законодавчі норми та обставини справи, суд дійшов висновку, що взаємовідносини позивача із зазначеними вище контрагентами, які на момент здійснення господарських операцій були належним чином зареєстровані як платники податку на додану вартість, оформлені договорами, які не були визнані в судовому порядку недійсними, а також підтверджені виданими контрагентом первинними документами, зокрема, податковими накладними, позивачем були виконані передбачені законодавством вимоги для підтвердження права на податковий кредит.

Позивач не може нести відповідальність ні за несплату податків контрагентами, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, за умови необізнаності щодо неї.

Крім того, чинне законодавство України не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів у останніх.

Позивач не може нести відповідальність за виконання його контрагентами своїх податкових зобов`язань, адже поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань.

Отже, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач надав усі необхідні первинні документи та підтвердив усі обставини щодо реальності здійснення господарських операцій з ТОВ «Будсервіс 2012», ТОВ «Осава», ТОВ «Максимум плюс ЛТД», зокрема:

- фактичний рух активів в процесі здійснення господарської операції (фактичне здійснення контрагентами поставки товару, що підтверджені належними документами);

- належну правосуб?єктність учасників господарських операцій;

- наявність ділової мети при здійснення господарської операції (забезпечення позивача необхідною інформацією для здійснення своєї подальшої діяльності та можливості реалізації товару).

Отже, викладені в акті перевірки висновки про нереальність господарських операції не підтверджуються обставинами цієї справи.

Щодо посилання апелянта на вирок від 30.11.2020 у справі № 759/8286/15-к, у якому встановлено, що серед підприємств, які були задіяні у злочинних схемах, наявні контрагенти ТОВ «Форест-Трейд», а саме: ТОВ «Осава» (код 38134153), ТОВ «Максимум Плюс ЛТД», колегія суддів зазначає наступне.

Як вказує Верховний Суд в постановах від 26.06.2018р. у справі №808/2360/17 та від 05 червня 2018 року у справі №809/1139/17, посилання контролюючого органу на кримінальні провадження, відкриті за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 205-1 Кримінального кодексу України відносно контрагентів позивача, обґрунтовано відхилені судом апеляційної інстанції, оскільки вказані не містять у собі встановлених обставин, які б свідчили про невиконання контрагентами своїх договірних зобов`язань саме по господарських відносинах з позивачем або обставин, які б свідчили про фіктивність (нереальність) господарських операцій між вказаними суб`єктами господарської діяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 31.01.2011 у справі № 21-47а10 (№ в ЄДРСРУ 14222198), відповідно до якої чинне законодавство не ставить у залежність право платника податків на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства його контрагентом.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.09.2018 у справі №820/903/18, «Верховний Суд визнає, що витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток та формування податкового кредиту з податку на додану вартість повинні бути підтверджені належними і допустимими первинними документами, які відображають реальність спірних господарських операцій, і є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Реальність операцій з поставки товарно-матеріальних цінностей, проведення ремонтних робіт за наслідками яких сформовано витрати, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, та податковий кредит з податку на додану вартість, досліджена та підтверджена судами попередніх інстанцій на підставі первинних документів податкового та бухгалтерського обліку.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що наявність кримінального провадження щодо контрагента платника податків, в якому не винесено вироку суду в кримінальному провадженні або ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, в силу приписів частини 6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанції) не є підставою для визнання спірних господарських операцій нереальними».

Відповідно до частини 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Колегія суддів зазначає, що посилання відповідача на зазначене вище кримінальне провадження як на одну з підстав нереальності укладених господарських договорів між позивачем та його контрагентами не може бути підставою для визначення позивачу податкових зобов`язань, оскільки контролюючим органом не надано до матеріалів адміністративної справи вироку по зазначеному кримінальному провадженню.

У той же час, надана відповідачем копія вироку Святошинського районного суду міста Києва від 30.11.2020 у справі №759/8286/15-к по обвинуваченню директора підприємства «Благодар», ПП «Дубекспо», ПАТ «Глазер-Юн» (т. 8 а.с. 41-61) не приймається судом до уваги як доказ нікчемності правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами - ТОВ «Максимум плюс ЛТД», ТОВ «Осава» та ТОВ «Будсервіс 2012», оскільки ним не досліджувались правовідносини між вказаними підприємствами.

Посилання апелянта на те, що до ЄРДР внесено відомості відносно ТОВ «Будсервіс 2012», які попередньо кваліфікувалися за ч. 5 ст. 27, ч. З ст. 212 КК України за№ 0000106, колегія суддів не враховує, оскільки порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб суб`єктів господарювання в межах такої кримінальної справи не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій, проведених платником податків і його контрагентами. Протоколи допиту досудового розслідування чи інші матеріали досудового розслідування до винесення вироку в межах кримінального провадження не можуть вважатися належним доказом в адміністративному судочинстві. Доказове значення в адміністративному процесі може мати лише вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.01.2018 у справі 2а-7075/12/2670.

Щодо доводів апелянта про недостатню кількість трудових ресурсів у контрагентів позивача, колегія суддів вказує наступне.

Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що відсутність достатньої кількості трудових ресурсів у контрагента, так само як і сертифікатів якості на поставлений товар, а тим паче взаємовідносини контрагента з іншими суб`єктами господарювання, не свідчить про нереальність господарської операції за умови підтвердження її належними первинними документами бухгалтерського та податкового обліку (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 805/4710/16-a), а відсутність у контрагента добросовісного платника податку матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі № 825/2387/18).

Що стосується доводів апелянта про те, що позивачем не надано товарно-транспортних накладних, які б свідчили про транспортування товару на адресу ТОВ «Форест-Трейд», то колегія суддів їх відхиляє з оглядну на наступне.

Транспортні документи на перевезення товарно-матеріальних цінностей з наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток та на додану вартість не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі-продажу або поставки, але є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 у справі № 816/166/15-а.

У іншій постанові від 20.08.2020 у справі № 804/5374/17 Верховний Суд зазначив, що товарно-транспортні накладні чи подорожні листи не є винятковими первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують факт реальності здійснення господарської операції за договором, а за відсутності яких платник позбавляється права на формування податкового кредиту, а також віднесення до складу доходів і витрат сум за договорами в разі наявності інших первинних бухгалтерських документів, оформлених відповідно до положень чинного законодавства, а саме: договорів, видаткових накладних, податкових накладних, регістрів бухгалтерських документів, платіжних доручень, відомостей про рух активів, товару тощо.

Отже, оскільки товарно-транспортні накладні не є винятковими первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують факт реальності здійснення господарської операції за договором поставки, то доводи апелянта про не надання позивачем товарно-транспортних накладних, які б свідчили про транспортування товару є безпідставними.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що фактичне перевезення матеріалів та товарів від контрагентів до позивача виконано відповідно договору від 05.01.2012 № 4 перевізником - фізичною особою ОСОБА_2 (а.с. 5-25, т.5).

З огляду на викладене, висновки контролюючого органу щодо відсутності підстав у позивача на формування податкового кредиту по взаємовідносинах з контрагентами ТОВ «Максимум плюс ЛТД», ТОВ «Осава» та ТОВ «Будсервіс 2012» є необґрунтованими та такими, що не підтверджуються матеріалами справи.

Отже, з огляду на встановлені в ході розгляду спору обставини, викладений в Акті перевірки висновок податкового органу є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинами справи, а винесені на його підставі спірні податкові повідомлення-рішення від 19.06.2014 № та № є безпідставними та неправомірними, а тому підлягають скасуванню.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 31.03.2025.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

А.Ю. Кучма