Справа № 440/11943/24
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2025 р. Справа № 440/11943/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.12.2024, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, повний текст складено 20.12.24 по справі № 440/11943/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд про: визнання протиправними дій щодо не звільнення ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України на підставі підпункту "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" згідно з поданим рапортом від 19.08.2024 року; зобов`язання прийняти рішення по суті рапорту, яким звільнити ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України на підставі підпункту "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20.12.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 від 08.08.2024 року (вх. від 19.08.2024 року) про звільнення з військової служби згідно з підпунктом "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за станом здоров`я за наявності інвалідності у зв`язку з небажанням продовжувати військову службу. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 08.08.2024 року (вх. від 19.08.2024 року) про звільнення з військової служби згідно з підпунктом "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за станом здоров`я за наявності інвалідності у зв`язку з небажанням продовжувати військову службу з урахуванням висновків суду. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.12.2024 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що Військова частина НОМЕР_1 не є ані юридичною особою, ані суб`єктом владних повноважень і не має необхідної державної реєстрації, у зв`язку з чим не може бути відповідачем у публічно-правових спорах взагалі, зокрема по даній справі. Зазначає, що з документів, доданих позивачем до рапорту про звільнення з військової служби, не вбачається відомостей про неможливість направлення позивача на медико-соціальну експертизу відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317, а саме за місцем проживання - м. Полтава Полтавського району, Полтавської області. Станом на момент розгляду даного рапорту у Полтавській області не ведуться бойові дії та працюють медичні заклади і установи медико-соціальної експертизи. Вважає, що відсутні правові підстави для задоволення рапорту військовослужбовця та звільнення із військової служби. Вказує, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу). Звертає увагу, що рапорт позивача розглянуто 20.08.2024 та направлено позивача для проходження військово-лікарської комісії з метою визначення придатності до проходження військової служби. Стверджує, що перебіг строку звернення позивача до адміністративного суду почався з 20.08.2024. Наголошує, що позивач звернувся з позовною заявою до суду першої інстанції 07.10.2024, тобто з пропуском строку, та не надав жодних поважних причин пропуску такого строку.

ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.12.2024 без змін. Зазначає, що Військова частина НОМЕР_1 виступає суб`єктом владних повноважень, яка діє від імені Збройних Сил України, тому на неї покладаються публічно-владні управлінські функції. Оскільки позивач у даній справі оскаржував дії посадових осіб суб`єкта владних повноважень, вчинені при реалізації ними своїх владних управлінських функцій, то керуючись загальними правилами, спір у даній справі належить до юрисдикції адміністративних судів. Оскільки позивач проходить військову службу саме у Військовій частині НОМЕР_1 , питання кадрового характеру, зокрема, звільнення з військової служби належить безпосередньо до компетенції посадових осіб військової частини, до якої він належить. Тому в даному випадку залучення Військової частин НОМЕР_1 , як суб`єкта владних повноважень, є правомірним. Вказує, що право командира Військової частини НОМЕР_1 на підписання та подання апеляційної скарги не підтверджено. Стверджує, що чинне законодавство України прямо передбачає право військовослужбовця на звільнення з військової служби за наявності інвалідності. Позивач є особою з інвалідністю, про що свідчить довідка МСЕК. Така довідка є дійсною та зберігає свою чинність, як наслідок підтверджує наявність інвалідності у особи, протягом всього періоду дії воєнного стану. Вважає, що відповідач протиправно не розглянув рапорт позивача по суті та направив його на проходження військово-лікарської комісії, чим грубо порушив права та законні інтереси позивача як військовослужбовця з інвалідністю.

Щодо посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що право командира Військової частини НОМЕР_1 на підписання та подання апеляційної скарги не підтверджено належним чином, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.

Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника (ч.3 ст.55 КАС України).

Зміст наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що повноваження керівника юридичної особи (суб`єкта владних повноважень) на підписання апеляційної скарги від імені юридичної особи (суб`єкта владних повноважень) встановлюються законом, статутом або положенням.

Колегія суддів звертає увагу на висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №9901/39/20, відповідно до яких, з урахуванням положень статті 55 КАС України, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження.

В ухвалі від 08.06.2022 у справі №303/4297/20 Велика Палата Верховного Суду проаналізувала судові рішення, ухвалені касаційними судами різних юрисдикцій, окремо, щодо вирішення питання обсягу наданих документів на підтвердження повноважень самопредставництва юридичної особи / суб`єкта владних повноважень та зазначила, що починаючи з 29.12.2019 самопредставництво юридичної особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування (в адміністративному судочинстві - також суб`єкта владних повноважень, який не є юридичною особою) у цивільному, господарському й адміністративному судочинствах можуть здійснювати будь-які фізичні особи, уповноважені на це саме відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту). У разі, якщо такого договору (контракту) у письмовій формі немає чи у ньому зафіксований неповний перелік трудових (посадових) обов`язків працівника (наприклад, є посилання на посадову інструкцію), то поряд із підтвердженням наявності трудових відносин, такий працівник подає відповідний документ юридичної особи (зокрема, посадову інструкцію), у якому визначений його обов`язок представляти інтереси цієї особи в суді (діяти за правилами її самопредставництва), а за наявності - також обмеження відповідних повноважень.

З матеріалів справи встановлено, що апеляційна скарга від імені Військової частини НОМЕР_1 підписана командиром Військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 .

Варто зазначити, що військова частина є установою публічного права, що належить до структури Збройних Сил України, має відокремлене майно й наділена здатністю брати участь у правовідносинах як носій прав та обов`язків.

Військову частину очолює командир (начальник), який виступає від її імені у правовідносинах з іншими особами.

Відповідно до пункту 11.4 розділу ІV Інструкції з організації претензійної та позовної роботи, представництва інтересів у судах і виконання рішень судів у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.12.2016 №744, апеляційна (касаційна) скарга підписується керівником структурного підрозділу Міноборони та Генерального штабу, командиром (начальником, керівником) військової частини (установи, організації, підприємства) або посадовою (службовою) особою, уповноваженою на здійснення таких дій відповідною довіреністю.

При цьому, керівник юридичної особи має право реалізовувати процесуальні права сторони без подання документів, що засвідчують його повноваження.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 19.06.2019 у справі №620/3827/18, від 31.01.2020 у справі №620/1491/19, від 27.02.2020 у справі №826/19448/16, від 13.08.2020 у справі №826/2850/17.

За таких обставин, доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про не підтвердження повноважень командира Військової частини НОМЕР_1 на підписання апеляційної скарги, є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації та є курсантом навчального взводу зв`язку 6 навчальної роти зв`язку НОМЕР_2 навчального батальйону зв`язку у Військовій частині НОМЕР_1 .

19.08.2024 року ОСОБА_1 звернувся по команді через командира навчального взводу Військової частини НОМЕР_1 до командування з рапортом від 08.08.2024 про звільнення з військової служби згідно з підпунктом "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за станом здоров`я за наявності інвалідності у зв`язку з небажанням продовжувати військову службу.

До рапорту додані копії: довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААГ №102398; адвокатського запиту від 08.08.2024; листа КП "Полтавський обласний центр медико - соціальної експертизи" Полтавської обласної ради №1313 від 09.08.2024.

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.08.2024 №235 солдата ОСОБА_1 з 21.08.2024 направлено до Військової частини НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 , без звільнення від виконання службових обов`язків, для проходження військово-лікарської комісії з метою визначення придатності до проходження військової служби.

Представником позивача подано до Військової частини НОМЕР_1 адвокатський запит вих. 30/08/24 від 30.08.2024, в якому представник позивача просив: повідомити, чи прийнятий до розгляду рапорт на звільнення з військової служби від курсанта навчального взводу зв`язку навчальної роти зв`язку навчального батальйону зв`язку Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 та чи накладено на нього резолюцію; якщо рапорт на звільнення з військової служби від ОСОБА_1 прийнятий до розгляду і на нього накладено резолюцію, то повідомити результати розгляду даного рапорту; у разі неприйняття до розгляду рапорту на звільнення з військової служби, поданого ОСОБА_1 , повідомити причини неприйняття до розгляду даного рапорту; якщо резолюція накладена на рапорт щодо звільнення з військової служби від ОСОБА_1 містить відмову, повідомити причини такої відмови.

Зі змісту листа Військової частини від 04.09.2024 №601/3479, наданого у відповідь на адвокатський запит від 30.08.2024, вбачається, що з метою соціального та правового захисту військовослужбовця, дотримання законності ОСОБА_1 направлений 21.08.2024 на обстеження військово-лікарської комісії Військової частини НОМЕР_3 , з подальшим переведенням до КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфасовського Полтавської обласної ради». Повідомлено, що у ОСОБА_1 не було об`єктивних обставин, що можуть завадити з`явитись до лікувально-профілактичного закладу для оформлення направлення на медико-соціальну експертну комісію, та, як наслідок, - на засідання МСЕК для проходження повторного огляду.

Представником позивача подано до Військової частини НОМЕР_1 адвокатський запит вих. №04/09/24 від 04.09.2024, в якому представник позивача просив: повідомити, чи прийнятий до розгляду рапорт на звільнення з військової служби від курсанта навчального взводу зв`язку навчальної роти зв`язку навчального батальйону зв`язку Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 та чи накладено на нього резолюцію; якщо рапорт на звільнення з військової служби від ОСОБА_1 прийнятий до розгляду і на нього накладено резолюцію, то повідомити результати розгляду даного рапорту; у разі неприйняття до розгляду рапорту на звільнення з військової служби, поданого ОСОБА_1 , повідомити причини неприйняття до розгляду даного рапорту; якщо резолюція накладена на рапорт щодо звільнення з військової служби від ОСОБА_1 містить відмову, повідомити причини такої відмови.

Зі змісту листа Військової частини від 16.09.2024 №601/3764, наданого у відповідь на адвокатський запит від 04.09.2024, вбачається, що рапорт ОСОБА_1 невідкладно розглянутий в строки, визначені нормативними документами військової частини, та прийнято за результатами розгляду рапорту рішення про направлення військовослужбовця ОСОБА_1 на проходження військово-лікарської комісії для визначення придатності до військової служби. Повідомлено, що після проходження ОСОБА_1 військово-лікарської комісії, на прийняття комісією відповідного висновку, буде вирішено питання подальшого проходження військової служби даним військовослужбовцем, в чіткій відповідності до вимог чинного законодавства України.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо не прийняття рішення про звільнення з військової служби згідно з підпунктом "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", позивач звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправних дій Військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 від 08.08.2024 (вх. від 19.08.2024) про звільнення з військової служби згідно з підпунктом "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за станом здоров`я за наявності інвалідності у зв`язку з небажанням продовжувати військову службу.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 08.08.2024 (вх. від 19.08.2024) про звільнення з військової служби згідно з підпунктом "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за станом здоров`я за наявності інвалідності у зв`язку з небажанням продовжувати військову службу з урахуванням висновків суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти рішення по суті рапорту, яким звільнити ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України на підставі підпункту "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", суд першої інстанції виходив з їх передчасності.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги відповідача вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині, з огляду на наступне.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно із ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на даний час.

Одночасно із введенням воєнного стану Указом Президента України від 24.02.2022 №65/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 03.03.2022 №2105-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Пунктами 4 та 5 цього Указу Президент України постановив призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами. Генеральному штабу Збройних Сил України визначити черговість та обсяги призову військовозобов`язаних, резервістів та транспортних засобів національної економіки в межах загального строку мобілізації.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-XII (далі по тексту Закон №3543-XII; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 3543-XII:

мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону №3543-XII загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Згідно з ч.5 ст.4 Закону №3543-XII вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

За змістом ст.2 Закону №3543-XII правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України «Про оборону України», цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі по тексту - Закон №2232-XII; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Згідно з ч.6 ст.2 Закону №2232-XII визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Частиною 5 ст.1 Закону №2232-XII зазначено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону №2232-XII.

За змістом пп. «б» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: за станом здоров`я: на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців; за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Частиною 7 ст.26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений Положенням "Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затверджений Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі по тексту - Положення №1153/2008; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення №1153/2008 право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно з п.225 Положення №1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється: під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (далі по тексту Інструкція №170; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пункт 12.11 розділу XII Інструкції №170 визначає, що перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Згідно п.3 додатку 19 до Інструкції №170 «Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби» за станом здоров`я подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; висновок (постанова) військово-лікарської комісії; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Наказом Міністерства оборони України №531 від 06.08.2024 затверджено Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України (далі по тексту Порядок №531).

Відповідно до п.1 розділу ІІ Порядку №531 рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.

З питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання,- до наступного прямого командира (начальника) (п.2 розділу І Порядку №531).

Згідно з п.2 розділу ІІ Порядку №531 командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції. Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку.

Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту.

Особливості розгляду рапортів, поданих в електронній формі, врегульовано розділом IV цього Порядку. Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою (п.3 розділу ІІ Порядку №531).

Усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо обов`язково реєструються службою діловодства (п.6 розділу ІІ Порядку №531).

Згідно з п.9 розділу ІІ Порядку №531 розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється:

- невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;

- у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.

Отже, розглянутим вважається рапорт, по якому прийнято рішення по суті звернення військовослужбовця з посиланням на акти законодавства та це рішення чи відповідь доведена до військовослужбовця належним чином.

За обставинами справи, 19.08.2024 року ОСОБА_1 звернувся по команді через командира навчального взводу Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 до командування рапортом від 08.08.2024 про звільнення з військової служби згідно з підпунктом "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за станом здоров`я за наявності інвалідності у зв`язку з небажанням продовжувати військову службу.

До рапорту додані копії: довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААГ №102398; адвокатського запиту від 08.08.2024; листа КП "Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи" Полтавської обласної ради №1313 від 09.08.2024.

У рапорті від 08.08.2024 ОСОБА_1 повідомляв, що він не висловлює бажання: продовжувати військову службу; проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною ВОС; проходити військово-лікарську комісію.

Також ОСОБА_1 звертав увагу, що не зважаючи на те, що інвалідність йому встановлена на строк до 01.05.2022, він залишається у статусі особи з інвалідністю відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 08.03.2022 №225 «Деякі питання порядку проведення медико-соціальної експертизи на період дії воєнного стану на території України», яким інвалідність продовжена до останнього числа шостого місяця після припинення або скасування періоду дії воєнного стану.

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.08.2024 №235 солдата ОСОБА_1 з 21.08.2024 направлено до Військової частини НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 , без звільнення від виконання службових обов`язків, для проходження військово-лікарської комісії з метою визначення придатності до проходження військової служби.

Зі змісту листа Військової частини від 04.09.2024 №601/3479, наданого у відповідь на адвокатський запит від 30.08.2024, вбачається, що з метою соціального та правового захисту військовослужбовця, дотримання законності ОСОБА_1 направлений 21.08.2024 на обстеження військово-лікарської комісії Військової частини НОМЕР_3 , з подальшим переведенням до КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфасовського Полтавської обласної ради». Повідомлено, що у ОСОБА_1 не було об`єктивних обставин, що можуть завадити з`явитись до лікувально-профілактичного закладу для оформлення направлення на медико-соціальну експертну комісію, та, як наслідок, - на засідання МСЕК для проходження повторного огляду.

Також, зі змісту листа Військової частини від 16.09.2024 №601/3764, наданого у відповідь на адвокатський запит від 04.09.2024, вбачається, що рапорт ОСОБА_1 невідкладно розглянутий в строки, визначені нормативними документами військової частини, та прийнято за результатами розгляду рапорту рішення про направлення військовослужбовця ОСОБА_1 на проходження військово-лікарської комісії для визначення придатності до військової служби. Повідомлено, що після проходження ОСОБА_1 військово-лікарської комісії, на прийняття комісією відповідного висновку, буде вирішено питання подальшого проходження військової служби даним військовослужбовцем, в чіткій відповідності до вимог чинного законодавства України.

Аналізуючи положення підпункту "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" колегія суддів зазначає, що вказана норма Закону передбачає дві окремі підстави для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану за станом здоров`я, кожна з яких є самостійною для прийняття відповідного рішення, а саме: на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців; за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Як слідує з рапорту від 08.08.2024 ОСОБА_1 просив погодити рапорт та звільнити його з військової служби як особу з інвалідністю, на підтвердження чого надав довідку до акта огляду МСЕК серії 12ААГ №102398.

Однак, відповідачем за результатом розгляду рапорту ОСОБА_1 від 08.08.2024 прийнято рішення про направлення останнього на проходження військово-лікарської комісії з метою визначення придатності до військової служби, тобто, рапорт про звільнення з військової служби за станом здоров`я відповідачем розглянуто за інших підстав, ніж які зазначав позивач.

Приймаючи рішення за результатом розгляду рапорту ОСОБА_1 від 08.08.2024 відповідач не надав належну правову оцінку щодо підстав звільнення позивача з військової служби згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААГ №102398.

Матеріали справи не містять доказів прийняття рішення за поданим рапортом щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби під час дії воєнного стану за станом здоров`я з підстав наявності інвалідності у останнього.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що Військовою частиною НОМЕР_1 належним чином не розглянутий рапорт ОСОБА_1 від 08.08.2024 про звільнення з військової служби згідно з підпунктом "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за станом здоров`я за наявності інвалідності у зв`язку з небажанням продовжувати військову службу.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що з документів, доданих позивачем до рапорту про звільнення з військової служби, не вбачається відомостей про неможливість направлення позивача на медико-соціальну експертизу відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317, а саме за місцем проживання - м. Полтава Полтавського району Полтавської області, колегія суддів вважає такими, що не впливають на спірні правовідносини, оскільки Військовою частиною НОМЕР_1 належним чином не розглянутий рапорт ОСОБА_1 від 08.08.2024 та даний факт не був підставою для відмови у звільненні позивача з військової служби.

Таким чином, оскільки за наслідками розгляду поданого позивачем рапорту про звільнення з військової служби відповідачем не прийнято належним чином оформленого наказу про звільнення позивача з військової служби або відмову у його звільненні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність дій Військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 від 08.08.2024 року (вх. від 19.08.2024 року) про звільнення з військової служби згідно з підпунктом "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за станом здоров`я за наявності інвалідності у зв`язку з небажанням продовжувати військову службу.

Стосовно посилання апеляційної скарги відповідача на те, що Військова частина НОМЕР_1 не є ані юридичною особою, ані суб`єктом владних повноважень і не має необхідної державної реєстрації, у зв`язку з чим не може бути відповідачем у публічно-правових спорах взагалі, зокрема по даній справі, колегія суддів зазначає наступне.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У відповідності до п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.

У спірних правовідносинах Військова частина НОМЕР_1 є суб`єктом владних повноважень, яка діє від імені Збройних Сил України, тому на неї покладаються публічно-владні управлінські функції.

Оскільки позивач у даній справі оскаржує дії посадових осіб суб`єкта владних повноважень, вчинені при реалізації ними своїх владних управлінських функцій, то керуючись загальними правилами, спір у даній справі належить до юрисдикції адміністративних судів.

З огляду на наведене, враховуючи, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , питання кадрового характеру, зокрема, звільнення з військової служби, належить безпосередньо до компетенції посадових осіб військової частини, до якої він належить, тому колегія суддів вважає, що Військова частина НОМЕР_1 є належним відповідачем у справі.

Під час оцінки обраного способу захисту суд в першу чергу враховує його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, з метою повного та належного захисту прав позивача, суд першої інстанції, відповідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України, правомірно вийшов за межі позовних вимог, та обрав спосіб захисту порушеного права позивача, що в повній мірі сприяє досягненню ефективного захисту інтересів позивача та встановлює спосіб відновлення його права від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

З огляду на вищевикладене, розглянувши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 від 08.08.2024 (вх. від 19.08.2024) про звільнення з військової служби згідно з підпунктом "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за станом здоров`я за наявності інвалідності у зв`язку з небажанням продовжувати військову службу та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 08.08.2024 року (вх. від 19.08.2024 року) про звільнення з військової служби згідно з підпунктом "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за станом здоров`я за наявності інвалідності у зв`язку з небажанням продовжувати військову службу з урахуванням висновків суду.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно ч. ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

З огляду на викладене, строк звернення до суду у даній справі становить один місяць, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує дії відповідача щодо не звільнення ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України на підставі підпункту "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" згідно з поданим рапортом від 19.08.2024.

За обставинами справи, 19.08.2024 року ОСОБА_1 звернувся по команді через командира навчального взводу Військової частини НОМЕР_1 до командування з рапортом від 08.08.2024 про звільнення з військової служби.

Матеріали справи не містять доказів розгляду рапорту позивача від 19.08.2024 по суті.

Надалі, представником позивача подано до Військової частини НОМЕР_1 адвокатський запит вих. 30/08/24 від 30.08.2024, в якому представник позивача просив повідомити про стан розгляду рапорту від 19.08.2024.

Зі змісту листа Військової частини від 04.09.2024 №601/3479 вбачається, що ОСОБА_1 направлений 21.08.2024 на обстеження військово-лікарської комісії Військової частини НОМЕР_3 , з подальшим переведенням до КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфасовського Полтавської обласної ради».

Представником позивача подано до Військової частини НОМЕР_1 адвокатський запит вих. №04/09/24 від 04.09.2024, в якому представник позивача просив повідомити про стан розгляду рапорту від 19.08.2024.

Зі змісту листа Військової частини від 16.09.2024 №601/3764 вбачається, що рапорт ОСОБА_1 невідкладно розглянутий в строки, визначені нормативними документами військової частини, та прийнято за результатами розгляду рапорту рішення про направлення військовослужбовця ОСОБА_1 на проходження військово-лікарської комісії для визначення придатності до військової служби.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо не прийняття рішення про звільнення з військової служби, позивач 07.10.2024 звернувся з позовом до суду, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції Полтавського окружного адміністративного суду.

Враховуючи, що відповідач не розглянув рапорт позивача від 19.08.2024 по суті та листом від 16.09.2024 №601/3764 повідомив позивача про направлення військовослужбовця ОСОБА_1 на проходження військово-лікарської комісії для визначення придатності до військової служби, колегія суддів доходить висновку, що з моменту отримання листа від 16.09.2024 у позивача виникли підстави для звернення до суду за захистом порушеного права.

За цим, колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом.

При цьому, посилання апеляційної скарги відповідача на те, що перебіг строку звернення позивача до адміністративного суду почався з 20.08.2024, колегія суддів вважає помилковими, оскільки позивач не оскаржує наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.08.2024 №235 про направлення позивача до Військової частини НОМЕР_3 для проходження військово-лікарської комісії, а вказує на протиправність дій відповідача щодо не звільнення ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України.

З урахуванням наведеного, інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини, що мають значення для справи з урахуванням встановлених та доведених фактів із наведенням належних висновків та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.12.2024 по справі № 440/11943/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий І.М. Ральченко