Справа № 500/7006/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/7006/24 пров. № А/857/5715/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Довгої О.І. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Гнат Н.А.;

від відповідача - Дзюбатий А.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника адвоката Гнат Надії Андріївни, діючої на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.01.2025р. про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській обл. про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з поліції, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (суддя суду І інстанції: Баб`юк П.М., час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 13.01.2025р., м.Тернопіль; дата складання повної ухвали суду І інстанції: 13.01.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою суду від 13.01.2025р. визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду із позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління /ГУ/ Національної поліції /НП/ в Тернопільській обл. про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з поліції, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ НП в Тернопільській обл. про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з поліції, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, залишено без розгляду (а.с.69-71).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржила представник адвокат Гнат Н.А., діюча на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , яка в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи та відкриття провадження, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового залишення позову без розгляду (а.с.91-94).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в розглядуваній справі під час обчислення строку звернення до суду із позовом підлягає застосуванню норма ч.5 ст.122 КАС України, а не положення ст.31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України (до такого висновку дійшов Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 09.01.2023р. в справі № 300/3777/22).

Окрім цього, суд не врахував поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду перебування на листку непрацездатності в період з 28.09.2024р. по 19.10.2024р.; 02.10.2024р. між позивачем та адвокатом був укладений договір про правову допомогу, після чого адвокат скерував до відповідача адвокатський запит, однак копію наказу про звільнення не було надано.

В сукупності вказані обставини слід визнати поважними, а пропущений строк звернення до суду необхідно поновити.

Відповідач ГУ НП в Тернопільській обл. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми діючого законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (Т.2, а.с.35-42).

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача на підтримання поданої скарги, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує із матеріалів справи, 14.11.2024р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

визнати протиправним і скасувати наказ ГУ НП в Тернопільській обл. № 11 о/с від 14.10.2024р. про звільнення ОСОБА_1 ;

зобов`язати відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого або в разі неможливості на іншій рівнозначній посаді в ГУ НП в Тернопільській обл.;

стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с.1-11, 26).

Ухвалою суду від 02.12.2024р. відкрито провадження у справі; вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.28 і на звороті).

17.12.2024р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) відповідач подав до суду відзив на позов, в якому вказав на пропуск позивачем строку звернення до суду із розглядуваним позовом (а.с.32-52).

Відповідно до ухвали суду від 30.12.2024р. позовна заява залишена без руху та встановлено позивачу п`ятиденний строк для усунення зазначених у ній недоліків (а.с.56-57).

В ухвалі зазначено, що позивач пропустив 15-денний строк на оскарження наказу ГУ НП в Тернопільській обл. № 11 о/с від 14.10.2024р., однак останній не подав заяви про поновлення строку звернення до суду, не навів поважних причин для поновлення спірного строку.

06.01.2025р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) за допомогою системи «Електронний суд» представник позивача подав до суду заяву, в якій просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду із розглядуваним позовом; відкрити провадження у справі (а.с.63-64).

Зокрема, в заяві представник позивача зазначив, що в розглядуваному випадку слід застосовувати норму ч.5 ст.122 КАС України. Також просить врахувати як поважні причини пропуску спірного строку наступні обставини: укладення договору про надання правової допомоги мало місце 21.10.2024р., після чого адвокат скерував адвокатський запит до відповідача; 31.10.2024р. відповідач надав відмову в задоволенні вказаного запиту. Отже, починаючи з 31.10.2024р., слід обчислювати 15-денний строк звернення до суду.

Постановляючи спірну ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» є спеціальним Законом, яким встановлено строк для звернення до адміністративного суду поліцейського з позовом про оскарження дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, - протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.

Враховуючи наведене, суд не врахував посилання представника позивача на правові висновки, які сформовані Восьмим апеляційним адміністративним судом у постанові від 19.01.2023р. у справі № 300/3777/22 про необхідність застосування саме місячного строку на оскарження до суду в аналогічних правовідносинах.

З матеріалів справи судом встановлено, що з оскаржуваним наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення № 11 о/с від 14.10.2024р. позивач ознайомлений у день його прийняття - 14.10.2024р., про що свідчить відповідний напис та особистий підпис ОСОБА_1 .

Відповідно до роздруківки тренінгу поштового відправлення № 169, позовну заяву подано (здано на пошту) 14.11.2024р., тобто з пропуском встановленого 15-денного строку.

Крім цього, доводи представника позивача про те, що з 28.09.2024р. по 19.10.2024р. позивач перебував на лікарняному та про те, що лише 21.10.2024р. між позивачем та адвокатом було укладено договір про надання правової допомоги не змінюють факту пропуску 15-денного строку на звернення до суду.

Так, хвороба, лікування в умовах денного стаціонару, перебування на амбулаторному лікуванні не є перешкодою для звернення до суду з позовом та не є об`єктивно непереборними обставинами, оскільки залежали виключно від волевиявлення самого позивача та належного використання ним своїх прав, визначених нормами закону.

А звернення позивача до адвоката за наданням правової допомоги не змінює моменту, з якого позивач повинен був дізнатися чи дізнався про порушення своїх прав щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби, а може свідчити про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права на звернення до суду і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку на звернення до суду.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України).

Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частини третя статті 122 КАС України).

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані приписами ст.123 КАС України.

Зокрема, відповідно до ч.3 ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Предметом оскарження у цій справі є, зокрема, наказ ГУ НП в Тернопільській обл. № 11 о/с від 14.06.2024р. «По особовому складу».

Згідно цього наказу на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України, майора поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби з поліції з 14.10.2024р.

Із змістом цього наказу позивач був ознайомлений під розпис 14.10.2024р.

Впродовж 28.09.2024р.-19.10.2024р. позивач перебував на лікуванні, що стверджується листками непрацездатності (а.с.21-25).

Відповідно до наказу ГУ НП в Тернопільській обл. № 12 о/с дск від 16.12.2024р. внесено зміни до наказу № 11 о/с від 14.10.2024р., а саме визначено дату звільнення позивача зі служби 21.10.2024р.

Спірним питанням у цій справі є визначення строку звернення до суду з розглядуваним позовом, з`ясування моменту початку перебігу строку на звернення до суду з позовом про оскарження наказу № 11 о/с від 14.10.2024р., а також надання правової оцінки поважності причин пропуску спірного строку.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5 ст.122 КАС України).

Водночас, відповідно до ч.1 ст.59 Закону України № 580-VIII від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію» (надалі - Закон № 580-VIII) служба в поліції є державною службою особливого характеру, що відносить її до публічної служби в розумінні п.17 ч.1 ст.4 КАС України.

Законом України № 2123-IX від 15.03.2022р. «Про внесення змін до Законів України «Про Національну поліцію» та «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану» (надалі - Закон № 2123-IX) внесено зміни до указаних нормативно-правових актів.

Зокрема, Дисциплінарний статут Національної поліції України доповнено розділом V «Особливості проведення службового розслідування в період дії воєнного стану», яким з 01.05.2022р., зокрема, запроваджено іншу процедуру ознайомлення поліцейського з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності та інші строки звернення до суду.

При цьому, Преамбулою Дисциплінарного статуту Національної поліції України передбачено, що цим Статутом, зокрема, визначені види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.

Так, частиною 4 ст.31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України передбачено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності. У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.

Аналіз викладених положень КАС України дає підстави для висновку про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням правової визначеності в публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Звернення до суду за межами строків, визначених у ст.122 КАС України, є підставою для повернення (залишення без розгляду) позовної заяви, якщо суд не дійде висновку, що вказаний строк позивачем був пропущений з поважних причин.

Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Предметом оскарження у цій справі є наказ відповідача про виконання застосованого до позивача дисциплінарного стягнення та звільнення останнього зі служби в поліції.

Як вже було зазначено, Законом № 2123-ІХ доповнено Дисциплінарний статут Національної поліції України розділом V «Особливості проведення службового розслідування» в період дії воєнного стану».

Поряд з цим, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні», затв. Законом України № 2102-IX від 24.02.2022р., введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022р. строком на 30 діб.

При цьому, надалі відповідними Указами Президента України воєнний стан в Україні неодноразово продовжено, такий правовий режим триває й на сьогодні.

Статтею 31 розділу V Дисциплінарного статуту Національної поліції України встановлено порядок оскарження дисциплінарного стягнення у період дії воєнного стану.

Оскільки існує колізія між загальним (КАС України) та спеціальним законом (Дисциплінарний статут Національної поліції України), застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Дисциплінарний статут Національної поліції України.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 31.05.2023р. у справі № 160/9356/22, від 31.10.2023р. у справі № 340/4394/22, від 30.11.2023р. у справі № 500/1224/23, від 28.03.2024р. у справі № 420/22052/23 та від 30.09.2024р. у справі № 520/5571/24.

Таким чином, законодавець чітко пов`язав виникнення права на оскарження застосованого до поліцейського дисциплінарного стягнення та обчислення строку на таке оскарження - з моменту ознайомлення особи з наказом про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.

Під час судового розгляду встановлено, що позивач був ознайомлений із спірним наказом 14.10.2024р., що засвідчується власноручним підписом ОСОБА_1 , а тому саме з цієї дати слід обчислювати 15-денний термін на його оскарження в судовому порядку.

Отже, залишаючи без розгляду позовну заяву, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення ст.31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, яка передбачає 15-денний строк звернення до суду щодо оскарження наказів по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення (у цій справі - наказ ГУ НП в Тернопільській обл. № 11 о/с від 14.10.2024р.), і такий строк починається з 14.10.2024р. (коли позивач був ознайомлений з таким наказом).

Водночас, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду першої інстанції лише 14.11.2024р. за допомогою засобів поштового зв`язку (а.с.26).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем подано адміністративний позов з пропуском строку звернення до суду з цією позовною заявою, визначеним ст.31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

У контексті доводів апеляційної скарги та встановлених під час судового розгляду обставин щодо заявлених позивачем причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом, колегія суддів зазначає таке.

Процесуальні строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2019р. у справі № 9901/405/19.

При цьому, колегія суддів зауважує, що поважними визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Такими обставинами є ті, що унеможливлюють вчасне звернення до суду з відповідним позовом.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , як на поважність причин пропуску строку звернення до суду, посилається на перебування у період з 28.09.2024р. по 19.10.2024р. на листку непрацездатності.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд у постанові від 12.02.2020р. у справі № 560/3070/19 зазначив, що амбулаторне лікування розуміє під собою лікувально-профілактичні дії, які надаються особі (основні види медичної допомоги), як в самій амбулаторії (без залишення в лікарні на стаціонар), так і вдома.

Хвороба, лікування в умовах денного стаціонару, перебування на амбулаторному лікуванні не є перешкодою для звернення до суду з позовом та не є об`єктивно непереборними обставинами, оскільки залежали виключно від волевиявлення самого позивача та належного використання ним своїх прав, визначених нормами закону.

Зазначений висновок, узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.11.2019р. у справі № 120/4137/18-а, відповідно до якої перебування особи на амбулаторному лікуванні, на відміну від стаціонарного, не позбавляє можливості такої особи реалізувати своє право на захист порушених прав, як самому, так і через представника.

Тобто, колегія суддів погоджується з твердженнями суду першої інстанцій про те, що позивач не був позбавлений можливості вчасно звернутися до суду з цим позовом у період з 28.09.2024р. по 19.10.2024р. Більш того, під час такого лікування позивач прибув на службу та був ознайомлений із спірним наказом.

Також лише 21.10.2024р. позивач уклав з адвокатом Гнат Н.А. договір про надання правової допомоги, що свідчить про його пасивну поведінку щодо дотримання строків оскарження спірного наказу ГУ НП в Тернопільській обл. № 11 о/с від 14.10.2024р. (а.с.66-67).

Водночас, колегія суддів зауважує, що звернення позивача до адвоката за наданням правової допомоги не змінює моменту, з якого ОСОБА_1 повинен був дізнатися чи дізнався про порушення своїх прав щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби, а може свідчити про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права на звернення до суду і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку на звернення до суду.

При цьому, в тих випадках, коли учасник не може самостійно здобути засіб доказування (спірний наказ) у встановлений строк, то процесуальний закон надає йому можливість звернутись до суду шляхом подання відповідного клопотання про його витребування разом з позовною заявою, що і було зрештою зроблено позивачем.

Зі змісту позовної заяви слідує, що оскаржений наказ так і не був отриманий представником позивача, що в цілому не перешкоджало зверненню до суду з вказаним позовом.

Колегія суддів наголошує на тому, що строки пропуску звернення позивача в частині розглядуваних позовних вимог до суду є незначними, але навіть такі можуть бути поновленні лише при встановленні реальних та дійсних перешкод, за яких особа не мала можливості своєчасно звернутися до суду.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що наведені апелянтом підстави пропуску строку звернення до суду мають суб`єктивний характер та не позбавляли останнього можливості звернутись до суду з вказаним позовом у встановлені строки.

Також колегія суддів констатує, що в апеляційній скарзі відсутні обґрунтовані доводи, які б свідчили про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду в частині розглядуваних позовних вимог, причини його пропуску, наведені позивачем (його представником) у заяві про поновлення процесуального строку (строку звернення до суду), є неповажними.

Як слідує з матеріалів справи, судом першої інстанції після відкриття провадження у справі, вивчення заяв учасників справи була надана представникам сторін можливість навести доводи та подати докази на підтвердження їх аргументів щодо строку звернення до суду, після чого ухвалено рішення, яким застосовані наслідки пропуску строку звернення до суду.

Частиною другою ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Так, у справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010р. в пункті 32 Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey № 22277/93).

Стосовно решти покликань апелянта колегія суддів виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в апеляційній скарзі, були перевірені та проаналізовані апеляційним судом та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) ЄСПЛ вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи та обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин, норм матеріального та процесуального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Оцінюючи в сукупності вищезазначене, в суду першої інстанції були достатні і належні підстави для залишення без розгляду позову в адміністративній справі № 500/7006/24 на підставі ч.3 ст.123 та п.8 ч.1 ст.240 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Окрім цього, ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2025р. в частині зупинення дії ухвали Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.01.2025р. про залишення без розгляду позовної заяви в адміністративній справі № 500/7006/24 належить визнати такою, що втратила чинність (а.с.102-104).

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Гнат Надії Андріївни, діючої на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.01.2025р. про залишення без розгляду позовної заяви в адміністративній справі № 500/7006/24 залишити без задоволення, а згадану ухвалу суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Визнати ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2025р. в частині зупинення дії ухвали Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.01.2025р. про залишення без розгляду позовної заяви в адміністративній справі № 500/7006/24 такою, що втратила чинність.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді О. І. Довга
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 28.03.2025р.