Справа № 140/12477/24
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2025-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року ЛуцькСправа № 140/12477/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Денисюка Р.С.,

при секретарі судового засідання Кушнір С.В.,

за участю представника відповідача Ковалевич Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Любешівської селищної ради про визнання незаконним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Любешівської селищної ради (далі відповідач, Любешівська селищна) про визнання незаконним та скасування рішення Любешівської селищної ради від 25.04.2024 № 55/25 Про затвердження містобудівної документації Детальний план території земельної ділянки по вул. Трохимука Юрія в селі Залаззя Камінь-Каширського району Волинської області, орієнтовною площею 0,2 га.

Позовні вимоги обґрунтувано тим, що позивач 29.04.2024 з офіційного сайту відповідача дізналася про рішення Любешівської селищної ради від 25.04.2024 № 55/25 Про затвердження містобудівної документації Детальний план території земельної ділянки по вул. Трохимука Юрія в селі Залаззя Камінь-Каширського району Волинської області, орієнтовною площею 0,2 га. Позивач вважає, що дане рішення є протиправним та прийнятим з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки на земельній ділянці, призначеній для житлової забудови планується будівництво громадської будівлі, має місце зміна функціонального призначення земельної ділянки за детальним планом території, що відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є не припустим. На підставі наведеного просила позов задовольнити повністю.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04.11.2024 прийнято дану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами. 31.01.2025 ухвалою суду вирішено подальший розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, та призначено у справі підготовче засідання на 14:00 год. 12.02.2025. 20.02.2025 закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду на 14:00 год. 05.03.2025. Розгляд справи відкладався.

Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги не визнав. В обґрунтування своєї позиції вказав, що вказане рішення прийнято у відповідності до норм чинного законодавства та воно є законним. Вказує на те, що оскільки Генеральний план с. Залаззя був розроблений до прийняття Постанови КМ України №821 від 28.07.2021, якою доповнено додатком 60 Порядок введення Державного земельного кадастру про набрання чинності ДБН Б.1.1-22:2-2017 «Склад та зміст плану зонування території», якими регламентуються види функціонального призначення території, види функціонального призначення генеральним планом села не передбачено. Містобудівною документацією «Проект планування і забудови центрального населеного пункту с. Залаззя Любешівського району Волинської області» передбачено зонування території за функціональним ознаками: сельбищна зона, територія виробничих зон, санітарнозахисні території від виробничих зон.

Територія на яку розроблено ДТП належить до сельбищної зони. З посиланнями на норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яким визначено, що таке функціональна зона території, Постанову КМ України №926 від 01.09.2021, якою затверджено «Порядок розроблення, оновлення, внесення змін та затвердження містобудівної документації» (далі Порядок №926) передбачено, що таке переважний (основний) вид використання території (земельної ділянки), ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», якою визначено з яких зон формується селищна територія, вказують на можливість розміщення в цій зоні закладу охорони здоров`я.

Також зазначають, що на даний час земельна ділянка, на яку розроблено ДПТ не сформована у відповідності до вимог ст.79-1 ЗК України, а її цільове призначення документацією із землеустрою не визначено. У даному випадку території, на яку розроблено містобудівна документація це землі житлової та громадської забудови без розділення на житлову та громадську. Зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії не зміною цільового призначення.

Звертає увагу на те, що позивачем жодним чином не наведено доказів, які б підтверджували, що оскаржуваним рішенням порушено її права та інтереси. З наведених підстав відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач відповідь на відзив не подав, а відповідно відповідач заперечення на відповідь на відзив.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та просив в задоволені позову відмовити.

Заслухавши вступне слово представника відповідача, дослідивши матеріали справи та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що п.1 рішення Любешівської селищної ради від 11.09.2023 №47/13 «Про розроблення детального плану території земельної ділянки по вулиці Трохимука Юрія в селі Залаззя КаміньКаширського району Волинської області» було вирішено розробити Детальний план території (ДПТ) земельної ділянки по вулиці Трохимука Юрія в селі Залаззя КаміньКаширського району Волинської області, орієнтовною площею 0,2 га. (а.с.37 зворот-38).

На виконання даного рішення ТзОВ «М.О.Р.Е» було розроблено відповідний ДПТ земельної ділянки по вулиці Трохимука Юрія в селі Залаззя орієнтовною площею 0,2 га. (а.с.15-37).

Любешівською селищною радою 25.04.2024 прийнято рішення № 55/25 Про затвердження містобудівної документації Детальний план території земельної ділянки по вул. Трохимука Юрія в селі Залаззя Камінь-Каширського району Волинської області, орієнтовною площею 0,2 га (а.с.7).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України від 17 лютого 2011 року №3038-VI Про регулювання містобудівної діяльності (надалі Закон №3038-VI) встановлено правові та організаційні основи містобудівної діяльності; такий Закон спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до пунктів 2, 3,17 частини першої статті 1 Закону №3038-VI (тут і надалі в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; детальний план території - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території; функціональна зона території - визначена комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади, генеральним планом населеного пункту, планом зонування території частина території територіальної громади, щодо якої визначений певний набір дозволених (переважних (основних) та супутніх) видів цільового призначення земельних ділянок та відповідно до законодавства встановлені обмеження у використанні земель у сфері забудови.

За приписами статті 8 цього ж Закону планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування. Планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.

Як передбачено частиною першою статті 16 Закону №3038-VI, планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Частиною першою статті 17 Закону №3038-VI, обумовлено, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови та іншого використання території населеного пункту.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону №3038-VI детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції.

Згідно із частиною четвертою статті 19 Закону №3038-VI детальний план території визначає: 1) принципи планувально-просторової організації забудови; 2) червоні лінії та лінії регулювання забудови; 3) функціональне призначення, режим та параметри забудови однієї чи декількох земельних ділянок, розподіл територій згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами; 4) містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території; 5) потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування; 6) доцільність, обсяги, послідовність реконструкції забудови; 7) черговість та обсяги інженерної підготовки території; 8) систему інженерних мереж; 9) порядок організації транспортного і пішохідного руху; 10) порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі; 11) межі прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів (у разі відсутності плану зонування території).

Як передбачено частинами шостою, восьмою, десятою статті 19 Закону №3038-VI, склад, зміст, порядок розроблення та затвердження детального плану території визначаються Кабінетом Міністрів України. Детальний план території розглядається і затверджується сільською, селищною, міською радою протягом 30 днів з дня його подання. Внесення змін до детального плану території допускається за умови їх відповідності комплексному плану (за наявності), генеральному плану населеного пункту та плану зонування території. Такі зміни розробляються, узгоджуються та затверджуються в порядку, визначеному цим Законом для розроблення, узгодження та затвердження детального плану території та Законом України "Про землеустрій".

Відповідно до пункту 4.3 розділу IV Порядку розроблення містобудівної документації затвердженого наказом Міністерства Регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16 листопада 2011 року №290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 грудня 2011 року за №1468/20206 (далі Порядок №290) замовником розроблення містобудівної документації з планування території на місцевому рівні або внесення змін до неї є: при розробленні генерального плану населеного пункту, плану зонування території, а також детального плану території, яка розташована в межах населеного пункту, - виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Детальний план території, яка розташована в межах населеного пункту, розглядається і затверджується виконавчим органом сільської, селищної, міської ради, а за відсутності затвердженого в установленому порядку плану зонування території - відповідною сільською, селищною, міською радою протягом 30 днів з дня його подання (частина восьма статті 19 Закону №3038-VI, пункт 4.12 розділу IV Порядку №290).

З наведеного слідує, що відповідач має повноваження на затвердження детального плану території у межах с. Залаззя по вул.Трохимука Юрія.

Аналізуючи доводи позивача щодо порушення відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення частини 1 статті 19 Закону №3038-VI та п.3.4. ДБН Б.1.1-14:20212 «Склад та зміст детального плану території», якою визначено, що використання території за переважними функціями (багатофункціональна, громадська, житлова, промислова тощо), що існує або встановлюється містобудівною документацією, та наявність інших супутніх функцій, які не суперечать функціям, що переважають, суд зазначає наступне.

Як встановлено в судовому засідання Генеральний план с.Залаззя розроблений в 1986 році, і ним не було визначено види функціонального призначення території.

Містобудівною документацією «Проект планування і забудови центрального населеного пункту с. Залаззя Любешівського району Волинської області» до складу якого входить генеральний план села передбачено зонування території за функціональними ознаками: сельбищна зона, територія виробничих зон, санітарно-захисні території від виробничих зон (а.с. 52-53).

Територія на яку розроблено ДПТ, згідно зонування належить до сельбищної зони.

Пунктами 32, 51 Порядку №926 визначено, що переважний (основний) вид використання території - використання, яке відповідає виду функціонального призначення території для даної функціональної зони і займає сумарну площу території не менше 60 відсотків в межах однієї функціональної зони;

Супутній вид використання території - використання, яке відповідає виду функціонального призначення території для даної функціональної зони, є необхідним для забезпечення функціонування переважного виду використання території (земельної ділянки). Сумарна площа земельних ділянок з усіма видами цільового призначення, визначеними як супутні для відповідного виду функціонального призначення території, не може перевищувати 40 відсотків площі території в межах однієї функціональної зони.

Абзацами 1, 2 розділу 6 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» визначено, що сельбищні території призначені для створення сприятливого життєвого середовища, яке має відповідати соціальним, екологічним та містобудівним умовам, що забезпечують процеси життєдіяльності населення, пов`язані з його демографічним і соціальним відтворенням.

Сельбищні території формуються переважно у вигляді зон житлової, громадської забудови, озеленених територій загального користування, а також інших функціональних елементів, наведених у примітці до таблиці 6.1.

Підпунктом 6.1.1 розділу 6 ДБН Б.2.2-12:2019 передбачено, що зона житлової забудови складається із земельних ділянок та територій: багатоквартирної, садибної (в тому числі блокованої) житлової забудови, житлово-громадської, а саме житлових будинків, будинків з приміщеннями громадського призначення у вбудовано-прибудованих та стилобатних частинах, запроектованих або існуючих будівель, які використовуються для різних видів призначення (житлового, адміністративного, громадського, установ та організацій сфери повсякденного громадського обслуговування населення).

Тобто, як вбачається із вищевказаних нормативних актів, сельбищна територія призначена для забезпечення нормального життєзабезпечення громадян, які на ній проживають та формується із різних функціональних зон.

Проектним рішенням ДПТ передбачається розміщення по вул. Трохимука Юрія в с. Залаззя амбулаторії медико-санітарної допомоги та облаштування прилеглої території.

При цьому підпунктом 6.1.1 розділу 6 ДБН Б.2.2-12:2019 перебачено можливість розміщення в зонах житлової забудови, як існуючих так і запроектованих будівель для різних видів призначення, в тому числі для розміщення закладів медико санітарної допомоги.

Можливість розміщення таких видів об`єктів в житлових будинках та громадських будівлях, а отже і в межах територій житлової та громадської забудови передбачено ДБН В.2.2-10:2022 «Заклади охорони здоров`я».

Зокрема п.4.7.,4.8 ДБН В.2.2-10:2022 передбачено, що у житлових будинках та громадських будівлях і спорудах не допускається розміщення таких закладів охорони здоров`я та їх підрозділів: закладів охорони здоров`я, що надають стаціонарну медичну допомогу (крім кімнат відновлення після анестезіологічних втручань), станції екстреної медичної допомоги, бактеріологічних, вірусологічних, патогістологічних лабораторій та лабораторій, в яких проводяться дослідження з використанням полімеразної ланцюгової реакції, кабінетів променевої діагностики (за винятком рентген-приміщень з рентген-апаратами (приладами променевої діагностики) потужністю більше вказаної у вимогах ДСН 239 та ДГН 6.6.1.- 6.5.001, дерматовенерологічних, психіатричних, інфекційних кабінетів лікарського прийому, паліативного та хоспісного догляду, приміщень зберігання балонів з киснем, а також приміщень з лікувальною та діагностичною апаратурою і обладнанням, яке є джерелом іонізуючого випромінювання (за винятком джерел лазерного випромінювання І та II ступеня небезпеки згідно з ДСН 239).

Допускається розміщувати у житлових і громадських будівлях: підстанції екстреної медичної допомоги, аптеки, жіночі консультації, стоматологічні кабінети, кабінети лікарів загальної практики (сімейних лікарів, терапевтів, педіатрів), заклади первинної медико-санітарної допомоги (ПМСД), кабінети лікарського прийому, дерматологічні (косметологічні) кабінети, пункти прийому (забору) матеріалів для лабораторних досліджень, кабінети телемедицини, діагностичноконсультативні кабінети за умови забезпечення певних вимог.

Отже, підсумовуючи наведене та враховуючи зміст проектного рішення ДПТ суд доходить до висновку, що в даному випадку відповідачем не було внесено жодних змін до планувальної структури навколишньої території, зміни її фукціонального призначення, а відтак порушення ч.1 ст.19 Закону №3038-VI та п.3.4. ДБН Б.1.1-14:20212.

Також із наявних в матеріалах справи доказів не вбачається, що будівництво даної амбулаторії в межах сельбищної зони принцип використання території за переважними функціями - 60%, навіть якщо допустити, що така забудова здійснювалася і зоні житлової забудови, чого в даному випадку не має.

Крім того, в межах вирішення спірних правовідносин суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Із долучених до справи документів вбачається, що на даний час земельна ділянка на якій планується будівництво не є сформованою а її цільове призначення не визначено.

Статтею 38 ЗК України передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Тобто, землі житлової та громадської забудови відносяться до однієї категорії.

Вказана земельна ділянка належить до комунальної власності, вільна від забудови, і розташована в межах житлової та громадської забудови населеного пункту, без розділення її на певну зону. Зміна виду використання земельної ділянки не є зміною її цільового призначення.

Отже, враховуючи вищенаведене відповідачем при прийняті оскаржуваного рішення було дотримано вимоги Закону №3038-VI, ЗК України, ДБН Б.1.1-14:20212 «Склад та зміст детального плану території», ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій».

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

За приписами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Захист прав, свобод або законних інтересів, серед іншого, можливий шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень або визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Частиною другою статті 264 КАС України передбачено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Таким чином, процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві позивач, з-поміж іншого, обґрунтував свою належність до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт. Таке ж правило має застосовуватись і до оскарження правових актів індивідуальної дії. Звертаючись до суду з позовом щодо законності правового акта суб`єкта владних повноважень індивідуального характеру позивач також повинен пояснити, які правові наслідки безпосередньо для нього породжує оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень. Відсутність у позивача, прав та/або обов`язків у зв`язку з виданням оскарженого правового акту не породжує у такої особи і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Отже, обов`язковою умовою надання судового захисту є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. При розгляді публічно-правового спору суд зобов`язаний з`ясувати, чи має місце порушення суб`єктивних прав, свобод чи інтересів особи, а у випадку, коли суб`єктивне право, свободи або інтереси не порушені, вони не підлягають судовому захисту.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог та підстав позову, а також системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеними матеріалами справи.

Детальний план території це намір раціонального використання території. Звернення із даним позовом ОСОБА_1 обґрунтувала місцем проживання на АДРЕСА_1 , поряд з якою планується будівництво амбулаторії, та у зв`язку з чим розроблявся ДПТ по вул. Трохимука Юрія і тим, що вказані земельні ділянки використовуються під житлову забудова, що є фактичною зміною функціонального призначення території визначеної генеральним планом.

Однак, доводи позивача про те, що рішення про розроблення проекту детального плану території суперечить вимогам чинного законодавства, були спростовані наявними в справі доказами та вони не відповідають фактичним обставинам справи.

Водночас, на які інші права впливає спірне рішення, зокрема, за умови можливого розміщення закладу охорони здоров`я, в межах зони, визначеної для житлової забудови позивач не вказала, доказів безпосереднього порушення цих прав не надала, а тому є підстави вважати, що саме по собі затвердження проекту детального плану в АДРЕСА_2 будь-яких негативних наслідків безпосередньо для позивача не породжує.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених вище норм чинного законодавства України суд дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням відповідача охоронювані законом права та інтереси позивача порушені не були, що свідчить про безпідставність його позовних вимог. Відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Керуючись статтями 241, 242, 243 ч.3, 245, 246, 264, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Любешівської селищної ради про визнання незаконним та скасування рішення відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р.С. Денисюк

Рішення у повному обсязі складено 31.03.2025