Справа № 320/55650/24
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2025-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Грибан І.О.

За участю секретаря Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства освіти і науки України, в якому просив визнати протиправним та нечинним Наказ Міністерства освіти і науки України № 910 від 24 червня 2024 року, якою встановлено Деякі особливості набуття та поновлення статусу здобувача вищої освіти у 2024 році повністю.

Також, ОСОБА_1 разом з позовною заявою звернувся до Київського окружного адміністративного суду із заявою про забезпечення адміністративного позову, в якій просив зупинити дію Наказу Міністерства освіти і науки України «Про деякі особливості набуття та поновлення статусу здобувача освіти у 2024 році» № 910 від 24 червня 2024 року до моменту вирішення спору за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти України про визнання протиправним та нечинним повністю Наказу МОН «Про деякі особливості набуття та поновлення статусу здобувача освіти у 2024 році» № 910 від 24 червня 2024 року по суті.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким заяву про забезпечення адміністративного позову задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

19 грудня 2024 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Міністерства освіти і науки України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

11 березня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Міністерства освіти і науки України надійшло клопотання, в якому, зокрема, просить провести судове засідання без участі представника Міністерства освіти і науки України.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує наказ Міністерства освіти і науки України від 24 червня 2024 року № 910 «Про деякі особливості набуття та поновлення статусу здобувача освіти».

В обґрунтування заяви про вжиття заходів забезпечення позову позивач зазначив, що внаслідок прийняття наказу МОН № 910 від 24 червня 2024, фактично, тимчасово було обмежено право осіб на вступ до вищих навчальних закладів для здобуття третьої рівня вищої освіти на аспірантурі-стажування за кошти фізичних та юридичних осіб. Крім цього, оскаржуваним наказом, також, було тимчасового призупинено переведення здобувачів вищої освіти на денну або дуальну форми здобуття освіти з інших форм здобуття освіти та поновлення на денну або дуальну форми здобуття освіти.

При цьому, заявник зазначив, що застосування такого заходу забезпечення адміністративного позову, як зупинення дії нормативно-правового акту є адекватним та співмірним, оскільки, на переконання заявника, наказ Міністерства освіти і науки України № 910 від 24 червня 2024 року було прийнято із грубим порушенням законодавчих положень, зокрема:

- при проведенні державної реєстрації не було отримано погодження від Міністерства фінансів України в частині додаткових видатків з державного бюджету на додаткові бюджетні місця;

- не було дотримано процедуру державної реєстрації нормативно-правового акту, визначену постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку державної реєстрації нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" від 16 жовтня 1992 року № 731;

- спірний наказ відповідачем прийнято всупереч приписам вищестоящих законодавчих актів та міжнародних договорів;

- оскаржуваним наказом фактично було застосовано зворотної дії закону у часі до тих осіб, які вступили ще до моменту його прийняття;

- при прийнятті спірного наказу Міністерством освіти і науки України було перевищено свої повноваження, оскільки, оскаржуваним нормативно-правовим актом було фактично опосередковано скасовано одну із підстав для відстрочки від мобілізації, що жодним чином не входить до компетенції відповідача.

Відмовляючи у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в заяві про забезпечення позову зазначив про порушення прав необмеженого кола осіб оскаржуваним наказом, проте, не вказав ознак його (Наказу) очевидної протиправності.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що забезпечення позову, у зв`язку з наявністю ознак очевидної протиправності є вирішенням спору по суті в обхід визначеної законом стадії розгляду справи по суті, на якій суд має право оцінювати аргументи сторін щодо предмету позову.

В апеляційній скарзі позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції та вказує про наявність підстав для забезпечення позову, з огляду на доведеність наявності усіх передумов, визначених ст. 151 КАС України.

Апелянт зазначає, що ризик «існування загрози здійснення неефективного захисту прав та свобод» доводиться тим, що в матеріалах справи містилась копія повного тексту оскаржуваного наказу, в якій прямо зазначено, що його дія вичерпується 01 січня 2025 року, в той час, як, у зв`язку із тривалим розглядом даного спору по суті, незастосування такого заходу, як зупинення дії нормативно-правового акту, буде мати наслідком неефективного здійснення судом захисту прав, свобод та інтересів невизначеного кола осіб, які постраждали внаслідок встановлення протиправних тимчасових обмежень.

Також, апелянт стверджує, що умова «порушення прав, свобод та законних інтересів» була обґрунтована тим, що внаслідок встановлення протиправного обмеження на вступ та зарахування до вищих навчальних закладів для здобуття третього рівня вищої освіти, особи, які за конкурсним відбором не можуть навчатись за кошти державного бюджету, були позбавлені можливості реалізувати право на отримання третього рівня вищої освіти, адже прийняття абітурієнтів на контрактну форму навчання, наразі, є неможливим.

Крім того, апелянт вказує, що умова «очевидної протиправності нормативно-правового акту» аргументована тим, що оскаржуваним наказом було встановлено тимчасове обмеження на вступ та зарахування осіб до навчання для здобуття третього вищого рівня освіти за кошти фізичних та/або юридичних осіб, а також, було тимчасово заборонено здійснення переведення здобувачів освіти на денну та дуальну форму здобуття освіти та заборонено здійснення поновлення на денну та дуальну форму здобуття освіти, що підтверджується наявним у матеріалах справи текстом наказу МОН № 910 від 24 червня 2024 року.

Щодо умови «адекватності, співмірності та розумності застосовуваного заходу», апелянт зазначає, що при прийнятті оскаржуваного наказу було порушено процедуру державної реєстрації, його положення суперечать вищестоящих актам національного законодавства та положенням міжнародних нормативно-правових актів, а при прийнятті оскаржуваного наказу МОН перевищило межі наданих йому повноважень.

Надаючи оцінку вищевказаним висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Положеннями ч. 2 ст. 150 КАС України закріплено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

У відповідності до приписів частини 1 статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Згідно ч. 2 ст. 151 КАС України, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Верховний Суд у своїх судових рішеннях неодноразово зазначав, що забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий захист в адміністративних справах, прийнятими Комітетом Міністрів Ради Європи від 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акту може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами. І якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акту. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому, слід наголосити, що заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Враховуючи вищевказане, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суд у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 21 лютого 2024 року у справі №420/11311/23, від 28 лютого 2024 року у справі № 380/14241/23, від 01 червня 2022 року у справі №580/5656/21.

Поряд з наведеним, колегія суддів звертає увагу на те, що, відповідно до частини п`ятої статті 151 КАС України, зупинення дії нормативно-правового акта як захід забезпечення позову допускається лише у разі очевидних ознак протиправності такого акта та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.

Таким чином, у справах про оскарження нормативно-правового акта, забезпечення позову шляхом зупинення такого нормативного документу допускається лише за умови встановлення очевидних ознак його протиправності та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 21.02.2024 у справі №420/11311/23 та від 18.07.2022 у справі №380/9646/21.

У статті 4 КАС України визначено поняття «нормативно-правовий акт» та «індивідуальний акт»:

- нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування;

- індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Отже, до нормативно-правових актів відносяться прийняті уповноваженими органами акти, які встановлюють, змінюють норми права, носять загальний чи локальний характер, розраховані на невизначене коло осіб та застосовується неодноразово.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся з позовом до суду щодо оскарження наказу Міністерства освіти і науки України від 24 червня 2024 року № 910 «Про деякі особливості набуття та поновлення статусу здобувача освіти», який відноситься до нормативно-правових актів.

З огляду на зазначене, положення частини 5 статті 151 КАС України є застосованим у спірних правовідносинах під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки, оскаржуваний наказ відповідача має ознаки нормативно-правового акту.

Відтак, розглядаючи заяву про забезпечення позову щодо скасування нормативно-правового акта, суд, з урахуванням аргументів, наведених позивачем на підтвердження своїх вимог, в першу чергу, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що існують очевидні ознаки протиправності нормативно-правового акта.

Як було вищезазначено, обґрунтовуючи очевидну протиправність наказу Міністерства освіти і науки України від 24.06.2024 № 910, апелянт виходив з того, що оскаржуваним наказом було встановлено тимчасове обмеження на вступ та зарахування осіб до навчання для здобуття третього вищого рівня освіти за кошти фізичних та/або юридичних осіб, а також, було тимчасово заборонено здійснення переведення здобувачів освіти на денну та дуальну форму здобуття освіти та заборонено здійснення поновлення на денну та дуальну форму здобуття освіти.

Так, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 14 січня 2022 року у справі №160/10672/21 вказав наступне:

«…Щодо наявності очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення таким рішенням прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, то вони повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом.

Тобто, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивачів і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. Твердження про "очевидність" порушення до розгляду справи по суті, яке фактично ґрунтується на тих самих аргументах, які покладені в підстави позову, є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках».

Аналогічні правові висновки викладені, також, в постановах Верховного Суду від 08 лютого 2024 року у справі №160/19014/23, від 21 лютого 2024 року у справі №420/11311/23, від 07 квітня 2023 року у справі №140/17441/20 та ін.

Із оскаржуваного наказу від 24.06.2024 № 910 вбачається, що при його прийнятті Міністерство освіти і науки України керувалось положеннями частини другої статті 64 Конституції України, пункту 1 частини третьої статті 3, абзацу п`ятого частини першої статті 4, підпункту 22, абзацу першого підпункту 23 пункту 2 розділ XV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про вищу освіту», абзацу другого частини третьої статті 57-1 Закону України «Про освіту», статті 17 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», абзацу шостого частини першої статті 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», пункту 8 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 630.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 630 (далі - Положення про МОН), Міністерство освіти і науки України (МОН) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності, інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Пунктом 3 Положення про МОН передбачено, що основними завданнями МОН є: 1) забезпечення формування та реалізація державної політики у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності та інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій; 2) забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Приписами пункту 4 Положення про МОН закріплено, що МОН відповідно до покладених на нього завдань, зокрема:

- здійснює нормативно-правове регулювання у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності, інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій, а також у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності;

- організовує розроблення і затверджує стандарти освіти, оприлюднює їх на своєму офіційному веб-сайті;

- розробляє та затверджує умови прийому до закладів освіти;

У відповідності до пункту 8 Положення про МОН, МОН в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, постанов Верховної Ради України та актів Президента України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує та контролює їх виконання.

Накази МОН, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, видаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Нормативно-правові акти МОН підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.

Накази МОН, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами.

Беручи до уваги вищезазначене, надаючи оцінку доводам заявника про очевидну протиправність наказу Міністерства освіти і науки України від 24.06.2024 № 910, колегія суддів вважає, що, в даному випадку, враховуючи правовий статус МОН та покладені на нього завдання, неможливо однозначно, поза обґрунтованим сумнівом стверджувати про очевидну протиправність оскаржуваного наказу відповідача.

На переконання колегії суддів, наведенні заявником доводи щодо очевидної протиправності оскаржуваного наказу відповідача фактично є доводами в обґрунтування позовних вимог, а тому, вони повинні досліджуватись судом під час розгляду справи по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Враховуючи вищезазначене, оскільки, заявником не доведено наявності очевидних ознак протиправності наказу Міністерства освіти і науки України від 24.06.2024 № 910, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно, виходячи з вимог частини 5 статті 151 КАС України, відмовлено у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Посилання апелянта в суді апеляційної інстанції на те, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції вказав, що «позивач обґрунтував підстави для вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням положень ч. 5 ст. 151 КАС України», колегія суддів приймає до уваги, разом з тим зазначає, що у цьому ж реченні суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні заяви позивача від 25 вересня 2024 року про забезпечення позову належить відмовити.

Крім того, в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції після посилання на положення частини 5 статті 151 КАС України зазначив, що позивач у заяві про забезпечення позову не вказує ознак очевидної протиправності оскаржуваного наказу.

Вищевказане в сукупності не дає підстав стверджувати, що суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

З приводу інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 242, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 380 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Грибан І.О.

Повне судове рішення складено 27.03.2025 р.