Справа № 280/860/25
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2025-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

27 березня 2025 року Справа № 280/860/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України , Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Генерального штабу Збройних Сил України (далі відповідач 1), Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі відповідач 2), в якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по стройовій частині) від 15.01.2025 року № 11 в частині виплати позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби за 08 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

зобов`язати відповідача 1 внести зміни до наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по стройовій частині) від 15.01.2025 року № 11 наступного змісту: «відповідно до статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 та Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України від 07.06.2018 року № 260, виплатити полковнику ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за 18 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (з урахуванням періоду служби з 15.06.2006 року по 28.12.2015 року)»;

зобов`язати відповідача 2 нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за 18 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (з урахуванням періоду служби з 15.06.2006 року по 28.12.2015 року), відповідно до статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 та Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України від 07.06.2018 року № 260, з урахуванням виплачених сум;

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що в період з 16.03.2024 року по 15.01.2025 позивач проходив військову службу в Генеральному штабі Збройних Сил України. Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 16.03.2024 року № 487 полковника ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Головного управління персоналу ГШ ЗСУ. Наказом начальника ГШ ЗСУ (по особовому складу) від 07.01.2025 року № 12, відповідно до пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» полковника ОСОБА_1 , заступника начальника Головного управління персоналу ГШ ЗСУ, наказано звільнити з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я). Підстава: наявність інвалідності ІІІ групи. Звільняється з правом носіння військової форми одягу. Вислуга років у ЗС України: календарна 26 років 02 місяці, строк навчання у ВНЗ, який зараховується до вислуги років на пенсію 5 місяців, пільгова 3 роки 8 місяців, загальна вислуга років на пенсію 30 років 4 місяці. 10.01.2025 року позивач звернувся до начальника Головного управління персоналу ГШ ЗСУ з рапортом (вх. № 84/Р від 10.01.2025 року), в якому просив, зокрема, виплатити одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за 18 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Наказом начальника ГШ ЗСУ (по стройовій частині) від 15.01.2025 року № 11 полковника ОСОБА_1 , заступника начальника Головного управління персоналу, звільненого наказом начальника ГШ ЗСУ (по особовому складу) від 07.01.2025 року № 12 у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) відповідно до пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми одягу, наказано вважати таким, що справи та посаду здав. Припинити доступ до інформації з обмеженим доступом. З 15 січня 2025 року виключити зі списків особового складу, всіх видів забезпечення та направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вислуга років у Збройних Силах України станом на 15 січня 2025 року складає: календарна 26 років 08 місяців 07 днів, пільгова 03 роки 08 місяців 10 днів, загальна 30 років 04 місяці 17 днів. Перерва у проходженні військової служби: з 27 травня 2006 року по 14 червня 2006 року та з 29 грудня 2015 року по 29 лютого 2016 року. Відповідно до статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 та Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України від 07.06.2018 року № 260, виплатити одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за 08 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Вважаючи протиправним наказ відповідача 1 в частині нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби позивачу за 08 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, позивач звернувся до суду із даним позовом. Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою судді від 10.02.2025 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись при цьому на те, що позивач проходив військову службу з 01.08.1998 по 26.05.2006 та був звільнений з військової служби у запас за пунктом 63 підпункту г, у зв`язку із скороченням штатів. Отже, позивач набув право на виплату грошової допомоги військовослужбовцям у разі звільнення з військової служби. Зазначену грошову допомогу в розмірі 50% від грошового забезпечення за 7 повних календарних років у сумі 3 251 (три тисячі двісті п`ятдесят одна) гривня 68 копійок позивачу було нараховано та виплачено у 2006 році, на підставі пункту 1 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 № 39 від 26.05.2006. Відповідно довідки про проходження служби позивачем № 321/к/6 від 10.01.2025, позивач прийнятий на службу до державної кримінально-виконавчої служби України (наказ УДДУ ВП № 45 о/с від 20.06.2006), де проходив службу з 15.06.2006 по 28.12.2015 та був звільнений у запас наказом Управління ДПтСУ у Дніпропетровській області від 17.12.2015 № 161о/с, за пунктом 64 підпункту ж. Грошову допомогу при звільненні зі служби не отримував, що підтверджується довідками № 1424 в/с від 11.10.2019 та від 09.01.2025 № 3/34. Позивач проходив військову службу 8 календарних років та 10 місяців у період з 01.03.2016 по 10.01.2025 та був звільнений у запас у запас за підпунктом б (за станом здоров`я) відповідно до пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу пунктом 1 наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по стройовій частині) від 15.01.2025 № 11. Зазначеним наказом позивачу визначено період, за який нараховано і виплачено одноразову грошову допомогу у разі звільнення за 8 календарних років в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Враховуючи викладене, одноразова грошова допомога у разі звільнення була нарахована та виплачена позивачу за 8 (вісім) календарних років, тобто за період з 01.03.2016 - дня останнього зарахування на службу по 10.01.2025 - дату звільнення оскаржуваним наказом відповідача 1, без урахування періоду попередньої служби. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач 2 заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись при цьому на те, що начальник Генерального штабу Збройних Сил України при виданні оскаржуваного позивачем пункту 1 наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по стройовій частині) від 15.01.2025 № 11, діяв з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, що повністю узгоджується з частиною другою статтею 19 Конституцією України. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини п`ятої ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Суд, оцінивши повідомлені позивачем обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проходив військову службу в лавах Збройних Сил України.

Вперше позивач був призваний на військову службу 01.08.1998 через ІНФОРМАЦІЯ_4 та був зарахований курсантом Військового інституту артилерії при Сумському державному університеті.

Позивач проходив військову службу в період з 01.08.1998 по 26.05.2006 та був звільнений з військової служби в запас у зв`язку зі скороченням штатів.

Відповідно до витягу із наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26.05.2006 № 36, позивача було виключено із списків особового складу військкомату, усіх видів забезпечення з 26.05.2006 року. Наказано виплатити позивачу вихідну грошову допомогу в розмірі 50% від грошового забезпечення за 7 повних років у сумі 3251,68 грн.

В період з 15.06.2006 по 28.12.2015 позивач проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Наказом Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області від 17.12.2015 року № 161 о/с, у відповідності до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивач був звільнений зі служби з посади начальника Амур-Нижньодніпровського відділу м. Дніпропетровська кримінально-виконавчої інспекції управління в запас за власним бажанням. Грошову допомогу при звільненні зі служби не отримував (у зв`язку з не набуттям права).

Згідно наказу Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області від 17.12.2015 року № 161 о/с, та довідки Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 09.01.2025 року № 3/34 вислуга років позивача станом на 28.12.2015 складала: у календарному обчисленні 17 років 04 місяці 08 днів; у пільговому обчисленні 20 років 06 місяців 12 днів.

З 01.03.2024 позивач був прийнятий на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу. В період з 01.03.2016 по 16.03.2024 позивач проходив військову службу на офіцерських посадах у Збройних Силах України.

В період з 16.03.2024 по 15.01.2025 позивач проходив військову службу в Генеральному штабі Збройних Сил України (далі по тексту ГШ ЗСУ), згідно довідкою Головного управління персоналу ГШ ЗСУ від 10.01.2025 року № 321/к/6.

Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 16.03.2024 року № 487 полковника ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Головного управління персоналу ГШ ЗСУ.

Наказом начальника ГШ ЗСУ (по особовому складу) від 07.01.2025 № 12, відповідно до пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» полковника ОСОБА_1 , заступника начальника Головного управління персоналу ГШ ЗСУ, наказано звільнити з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я). Підстава: наявність інвалідності ІІІ групи. Звільняється з правом носіння військової форми одягу. Вислуга років у ЗС України: календарна 26 років 02 місяці, строк навчання у ВНЗ, який зараховується до вислуги років на пенсію 5 місяців, пільгова 3 роки 8 місяців, загальна вислуга років на пенсію 30 років 4 місяці.

10.01.2025 Позивач звернувся до начальника Головного управління персоналу ГШ ЗСУ з рапортом (вх. № 84/Р від 10.01.2025 ), в якому просив, відповідно до статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 та Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України від 07.06.2018 року № 260, виплатити одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за 18 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Начальником Головного управління персоналу ГШ ЗСУ підготовлено клопотання щодо виключення зі списків особового складу Головного управління персоналу ГШ ЗСУ полковника ОСОБА_1 , та здійснення йому відповідних виплат пр. звільненні з військової служби (в тому числі одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби за 18 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби).

Фінансове управління ГШ ЗСУ 10.01.2025 направили документи Позивача щодо виплати ОГД при звільненні на доопрацювання та зазначили наступне: «Згідно даних з послужного списку особової справи полковника ОСОБА_1 налічується 8 повних календарних років для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні».

Листом Фінансового управління ГШ ЗСУ від 10.01.2025 № 305/107 повідомлено начальника ГШ ЗСУ про наступне: «За результатом опрацювання наданих документів, вбачається ризик переплати полковнику ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби за 18 календарних років. Згідно довідки Головного управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України від 10.01.2025 № 321/к/6 та довідки Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 09.01.2025 № 3/34 вищезазначений військовослужбовець був звільнений з попередньої служби та виключений зі списків особового складу 28.12.2015 за власним бажанням, грошову допомогу у разі звільнення зі служби в зазначеному міністерстві не отримував. При цьому в даних документах відсутня інформація про причини не отримання одноразової грошової допомоги у разі звільнення (набув / не набув права) […]. Враховуючи вищезазначене Фінансовим управлінням вбачається, що полковник ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби за 8 календарних років».

Листом Центрального юридичного управління ГШ ЗСУ від 11.01.2025 № 316/206 (вх. № 178/НВГШ від 11.01.2025) повідомлено начальника ГШ ЗСУ про наступне: «Відповідно до довідки про проходження військової служби, виданої полковнику ОСОБА_1 Головним управлінням персоналу Генерального штабу Збройних Сил України 10.01.2025 за № 321/к/6, він був звільнений у запас за власним бажанням зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі України 28.12.2015. Данні щодо набуття громадянином ОСОБА_1 28.12.2015 при звільненні зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі України права на пенсію (призначення пенсії) відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції чинній на 28.12.2015) відсутні. Ураховуючи зазначене та додані до рапорту документи, довідку про неотримання грошової допомоги при звільненні, виданої Південно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України від 09.01.2025 № 3/34 можна дійти висновку про наявність у полковника ОСОБА_1 права на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням періоду служби у Державній кримінально-виконавчій службі України».

В подальшому, начальник Фінансового управління ГШ ЗСУ листом від 11.01.2025 № 305/109 звернувся до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України щодо надання роз`яснень стосовно виплати одноразової грошової допомоги у разі повторно звільнення з військової служби. В даному листі Відповідач 2 зазначає, що згідно довідки Головного управління персоналу ГШ ЗСУ від 10.01.2025 року № 321/к/6 та довідки Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 09.01.2025 року № 3/34 полковник ОСОБА_1 був звільнений з попередньої служби та виключений зі списків особового складу 28.12.2015 року за власним бажанням, грошову допомогу у разі звільнення зі служби в зазначеному міністерстві не отримував. Відповідач 2 просить надати роз`яснення стосовно правомірності включення до розрахунку одноразової грошової допомоги у разі звільнення даного військовослужбовця періоду попередньої його календарної служби, за який така допомога не виплачувалася.

Листом Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України від 15.01.2025 у № 220/13/434 надано відповідь Фінансовому управлінню ГШ ЗСУ наступного змісту: «громадянин ОСОБА_1 на час звільнення зі служби (28 грудня 2015 року) набув право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за період з червня 2006 року до грудня 2015 року.

У березні 2016 року ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом, а в січні 2025 року наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 7 січня 2025 року № 12 його звільнено з військової служби відповідно до підпункту «б» (за станом здоров`я) пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» […].

Оскільки ОСОБА_1 за період з червня 2006 року до грудня 2015 року набув право на отримання одноразової грошової допомоги (за час служби у Південно-Східному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України), тому виплату йому одноразової грошової допомоги слід здійснити тільки за період військової служби з березня 2016 року до січня 2025 року».

Наказом начальника ГШ ЗСУ (по стройовій частині) від 15.01.2025 № 11 полковника ОСОБА_1 , заступника начальника Головного управління персоналу, звільненого наказом начальника ГШ ЗСУ (по особовому складу) від 07.01.2025 № 12 у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) відповідно до пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми одягу, наказано вважати таким, що справи та посаду здав. Припинити доступ до інформації з обмеженим доступом.

З 15 січня 2025 року виключити зі списків особового складу, всіх видів забезпечення та направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вислуга років у Збройних Силах України станом на 15 січня 2025 року складає: календарна 26 років 08 місяців 07 днів, пільгова 03 роки 08 місяців 10 днів, загальна 30 років 04 місяці 17 днів. Перерва у проходженні військової служби: з 27 травня 2006 року по 14 червня 2006 року та з 29 грудня 2015 року по 29 лютого 2016 року.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 та Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України від 07.06.2018 року № 260, виплатити одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за 08 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Вважаючи протиправним наказ відповідача 1 в частині нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби позивачу за 08 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 22 Конституції України Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між Державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-XII).

Згідно з ч.1 ст.2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до положень статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частинами першою-четвертою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, виплачується одноразова грошова допомога в таких розмірах:

50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби - які звільняються з військової служби:

за станом здоров`я;

за власним бажанням під час дії воєнного стану (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, розвідувальному органі Міністерства оборони України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України);

які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

у зв`язку із закінченням особливого періоду або оголошенням демобілізації та небажанням продовжувати військову службу за новим контрактом військовослужбовцями, які проходили військову службу за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";

у зв`язку із звільненням з полону.

Так, наказом начальника ГШ ЗСУ (по особовому складу) від 07.01.2025 № 12, позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Підстава: наявність інвалідності ІІІ групи.

Вислуга років у ЗС України: календарна 26 років 02 місяці, пільгова 3 роки 8 місяців, загальна вислуга років на пенсію 30 років 4 місяці.

Аналогічна інформація щодо розміру вислуги років позивача міститься в наказі начальника ГШ ЗСУ (по стройовій частині) від 15.01.2025 № 11, яким позивача з 15 січня 2025 року виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення.

Відтак, позивач як військовослужбовець, що проходив службу за контрактом під час проведення мобілізації та дії воєнного стану та був звільнений за станом здоров`я, підпадає під дію абзацу першого частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і має право на отримання одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до ст.15 Закону №2011-ХІІ (у редакції станом на час звільнення позивача з Головного управління справами ГШ ЗСУ) виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Військовослужбовцям, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у закладах вищої освіти із залишенням на військовій службі, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених цим пунктом, здійснюється за рахунок коштів органів, в яких вони працювали.

У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, крім тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Порядок та умови нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби регламентується розділом XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, в редакції на час звільнення з військової служби Позивача (далі Порядок № 260).

Пунктом 1 розділу XXXII Порядку № 260 встановлено, що Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби, військовослужбовців, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або за призовом осіб із числа резервістів в особливий період) здійснюється виплата одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у розмірах та на умовах, установлених пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення, до якого включаються: звільненим із займаних посад - щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за останньою займаною посадою (пункт 5 розділу ХХХІІ Порядку № 260).

У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання одноразової грошової допомоги, установленої Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (пункт 7 розділу ХХХІІ Порядку № 260).

Для визначення розміру одноразової грошової допомоги в разі звільнення з військової служби строк календарної служби осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, обчислюється згідно з пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (зі змінами) (пункт 8 розділу ХХХІІ Порядку № 260).

Питання виплати цієї грошової допомоги прописані й у пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.92 N 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей" (далі Постанова N 393), яка по суті містить такі ж норми, що й Закон N 2011-XII та Порядок N 260. А окрім того, цей пункт Постанови визначає, що строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.

У свою чергу пункти 1 і 2 Постанови № 393 визначають, які періоди зараховуються у вислугу років, серед таких: військова служба в Збройних Силах, служба в органах внутрішніх справ.

З аналізу статті 15 Закону № 2011-XII та пункту 10 Постанови № 393 слідує, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.

Винятком з цього правила є виплата повторно звільненій з військової служби особі одноразової грошової допомоги з урахуванням періоду попередньої служби у разі, якщо така особа не набула права на отримання грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.

Наказом Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області від 17.12.2015 р № 161 о/с, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивач був звільнений зі служби з посади начальника Амур-Нижньодніпровського відділу м. Дніпропетровська кримінально-виконавчої інспекції управління в запас за власним бажанням. Вислуга років станом на час звільнення складала у календарному обчисленні 17 років 04 місяці 08 днів; у пільговому обчисленні 20 років 06 місяців 12 днів.

Виплати грошової допомоги при звільненні зазначеним наказом не передбачено.

Отже, наведена підстава звільнення позивача з посади начальника Амур-Нижньодніпровського відділу м. Дніпропетровська кримінально-виконавчої інспекції управління не передбачала виплати одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ (у чинній на той час редакції), а тому суд приходить до висновку, що твердження відповідача 1 та відповідача 2, що позивач набув право на отримання такої допомоги під час звільнення зі служби 28.12.2015 року, є необґрунтованими.

Пунктом 8 розділу І Порядку № 260 установлено, що грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується:

щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий;

одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю.

Отже, грошове забезпечення позивачу у спірний період виплачувалося на підставі наказу начальника ГШ ЗСУ.

Щодо дискреційних повноважень Генерального штабу Збройних Сил України при прийнятті спірного пункту наказу, суд зазначає наступне.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи N R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З огляду на викладене вище, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати наказ начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по стройовій частині) від 15.01.2025 року № 11 в частині виплати полковнику ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби за 08 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, та для належного відновлення порушених прав позивача, враховуючи наявні в матеріалах справи докази і встановлені судом обставини зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України внести зміни до наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по стройовій частині) від 15.01.2025 № 11 наступного змісту: «відповідно до статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 та Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України від 07.06.2018 року № 260, виплатити полковнику ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за 18 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (з урахуванням періоду служби з 15.06.2006 по 28.12.2015)», та зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити полковнику ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за 18 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (з урахуванням періоду служби з 15.06.2006 року по 28.12.2015 року), відповідно до статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 та Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України від 07.06.2018 року № 260, з урахуванням виплачених сум.

Такий спосіб захисту суд не вважає втручанням у дискреційні повноваження Міністерства оборони України, оскільки судовим розглядом справи встановлені обставини беззаперечного права позивача на отримання одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби за 18 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (з урахуванням періоду служби з 15.06.2006 по 28.12.2015.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).

Так, Європейський Суд з прав людини (надалі по тексту також - Суд) у своєму рішенні по справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (від 9 грудня 1994 року N 18390/91), вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

В рішенні "Салов проти України" (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року) Суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» з відповідача судові витрати у відповідності до ст. 139 КАС України не стягуються.

Що стосується стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд зазначає наступне.

Частинами 1 та 2 ст. 16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу, суд враховує таке.

Право на правову допомогу гарантовано ст. 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення яким надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 №13-рп/2000, від 30.09.2009 №23-рп/2009 та від 11.07.2013 №6-рп/2013.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Так, на підтвердження витрат на правничу допомогу надано договір на надання правничої допомоги від 20.01.2025 №315, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер АР №1221573 від 04.02.2025, розрахунок витрат на правову допомогу, акт №1 від 04.02.2025 прийому-передачі виконаних робіт згідно з договором, квитанцію №1 про сплату послуг від 04.02.2025 на суму 5000,00 грн.

За змістом ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною чи третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, установлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути сумірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини 5 цієї статті Кодексу суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, дослідивши подану заяву із розрахунком витрат на професійну правничу допомогу, суд зауважує на таке.

Судом встановлено, що згідно з актом прийому-передачі від 04.02.2025 адвокатом Плужником М.В. надано наступні послуги: складання адміністративного позову про визнання протиправним та скасування наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по стройовій частині) від 15.01.2025 року № 11 (в частині) та зобов`язання Генерального штабу Збройних Сил України внести відповідні зміни до наказу, зобов`язання Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити полковнику ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за 18 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням виплачених сум.

Квитанцією № 1 від 04.02.2025 підтверджується оплата послуг за договором №315 від 20.01.2025 у сумі 5000,00 грн.

Суд звертає також увагу, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, за результатами розгляду даної справи, не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на те, що предметом розглядуваного спору є справа незначної складності, обсяг наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, те, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною з вимогами, які заявлені у позовній заяві, часткове задоволення позовних вимог, суд вважає, що розмір вказаних витрат має бути зменшений до 2500,00 грн.

За наведених обставин за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача мають бути стягнуті витрати на правничу допомогу в сумі 2500,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 139, 243, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Генерального штабу Збройних Сил України (03049, м. Київ, просп. Повітряних Сил, буд. 6, ), Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (03049, м. Київ, просп. Повітряних Сил, буд. 6, ), про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по стройовій частині) від 15.01.2025 № 11 в частині виплати полковнику ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби за 08 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України внести зміни до наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по стройовій частині) від 15.01.2025 року № 11 наступного змісту: «відповідно до статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 та Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України від 07.06.2018 № 260, виплатити полковнику ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за 18 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (з урахуванням періоду служби з 15.06.2006 по 28.12.2015)».

Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити полковнику ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за 18 календарних років у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (з урахуванням періоду служби з 15.06.2006 по 28.12.2015), відповідно до статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 та Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України від 07.06.2018 № 260, з урахуванням виплачених сум.

Стягнути з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень 00 коп.).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Стрельнікова