Справа № 420/13471/23
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2025-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.08.2020 року по 31.05.2023 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.08.2020 року по 31.05.2023 року включно в сумі 147909 гривень 83 копійки відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 27.12.2013 року по 27.08.2020 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 27.08.2020 року позивача відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.08.2020 року №187 звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту. Проте у період проходження військової служби позивачу не у повному розмірі виплачувалась індексація грошового забезпечення. У зв`язку з цим позивач 14 квітня 2021 року звернувся з заявою до відповідача з проханням виплатити індексацію грошового забезпечення та надати відомості про виплачене грошове забезпечення. Відповідачем надано відповідь та зазначено, що за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно позивачу не виплачена індексація грошового забезпечення через відсутність фінансового ресурсу. За період з 01.03.2018 року по 22.09.2021 року позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення у повному обсязі із застосуванням базового місяця березень 2018 року. Для вирішення спору позивач 24 липня 2021 року звернувся до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року у справі №420/13049/21 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року з урахуваннях раніше здійснених виплат. Вимогу про виплату індексації грошового забезпечення починаючи з 01 березня 2018 року визнано передчасною. Для виконання рішення суду позивачем отримано виконавчий лист, який 13.01.2022 року направлено до Малиновського ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса), 21.01.2022 року відкрито виконавче провадження №68235993.

01.06.2023 року відповідачем на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року у справі №420/13049/21 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за періоди з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 83892,40 грн. із одночасним утриманням військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою (додаток №5 до позовної заяви). Таким чином, повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні за період з 28.08.2020 року по 31.05.2023 року. Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 27.08.2020 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 01.06.2023 року, то відповідачем затримано розрахунок з 28.08.2020 року по 31.05.2023 року на 1007 днів, а саме: серпень 2020 4 дні; вересень 2020 року 30 днів; жовтень 2020 року 31 день; листопад 2020 року 30 днів. грудень 2020 року 31 день; січень 2021 року 31 день; лютий 2021 року 28 днів; березень 2021 року 31 день; квітень 2021 року 30 днів; травень 2021 року 31 день; червень 2021 року 30 днів; липень 2021 року 31 день; серпень 2021 31 день; вересень 2021 року 30 днів; жовтень 2021 року 31 день; листопад 2021 року 30 днів. грудень 2021 року 31 день; січень 2022 року 31 день; лютий 2022 року 28 днів березень 2022 року 31 день; квітень 2022 року 30 днів; травень 2022 року 31 день; червень 2022 року 30 днів; липень 2022 року 31 день; серпень 2022 року 31 день; вересень 2022 року 30 днів; жовтень 2022 року 31 день. листопад 2022 року 30 днів; грудень 2022 року 31 день; січень 2023 року 31 день; лютий 2023 року 28 днів; березень 2023 року 31 день; квітень 2023 року 30 днів; травень 2023 року 31 день.

Позовна вимога про зобов`язання відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є похідною від першої позовної вимоги та підлягає до задоволення як належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача. Як вбачається з довідки про доходи: грошове забезпечення позивача за червень 2020 року складає 19683,40 грн; грошове забезпечення позивача за липень 2020 року складає 19683,40 грн. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (19683,40 грн. + 19683,40 грн.) / 61 (червень 2020 року та липень 2020 року) = 645,35 грн. Середній заробіток складає: 645,35 грн. * 1007 днів = 649 867,45 грн.

Позивач вважає, що виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати: 649 867,45 грн. * 22,76% = 147 909,83 грн.

Ухвалою судді від 22.06.2023 року відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

12.07.2023р. відповідач надав до суду відзив на позовну заяву (а.с. 44-45), в якому вказав, що з позовними вимогами не згоден та просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідач вважає, що порядок проходження служби позивача, його звільнення, а також грошове забезпечення регулюється спеціальним законодавством, яким не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності військових частин за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті. Відповідач вважає, що не може бути визнана протиправною бездіяльність щодо дій, вчинення яких прямо не передбачено законом.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 27.12.2013 року по 27.08.2020 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.08.2020 року №187 позивача звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту та з 27.08.2020 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.22-23).

Як вбачається з реєстру судових рішень, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року у справі №420/13049/21 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року з урахуваннях раніше здійснених виплат. Вимогу про виплату індексації грошового забезпечення починаючи з 01 березня 2018 року визнано передчасною.

Також судом встановлено, що 01.06.2023 року відповідачем на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року у справі №420/13049/21 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 83892,40 грн. із одночасним утриманням військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою (а.с.19).

Отже, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні проведено 01.06.2023 року.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст.1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються, зокрема, Конституцією України та Кодексом законів про працю України (надалі - КЗпП України).

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача, визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Суд зазначає, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

Враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати їй грошового забезпечення з урахуванням норм абз.2 ч.3 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Суд зауважує, що 19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX, яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

За висновком Верховного Суду у вказаних справах, у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій ст.117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ, так і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на дві частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Судом встановлено, що спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем позивачу грошового забезпечення, а саме індексації як його складової.

Як вже встановлено судом, 01.06.2023 року відповідачем на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року у справі №420/13049/21 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 83892,40 грн. із одночасним утриманням військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою (а.с.19).

Позивача було виключено зі списків особового складу 27.08.2020 року, а останню виплату відповідачем здійснено 01.06.2023 року, а тому відповідачем затримано розрахунок з 28.08.2020 року по 31.05.2023 року (в межах заявлених позовних вимог позивач вказує останнім днем затримки 31.05.2023).

Спірний період щодо права на нарахування та виплату на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом №2352-IX і після цієї дати.

Період з 28.08.2020 до 18.07.2022 включно (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 до 31.05.2023р. (згідно позовних вимог) регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Саме таку позицію щодо порядку обчислення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку висловив Верховний Суд в своїй постанові від 15.02.2024 у справі №420/11416/23.

Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22.

Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постановах від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22.

Виходячи з наведених обставин справи, суд дійшов висновку, що оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, то позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи правові висновки Верховного Суду, наведені зокрема у постановах від 29 січня 2024 року по справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, а також те, що згідно наказу №187 від 27.08.2020 року позивача виключено із списків особового складу 27.08.2020 року, спірний період стягнення середнього заробітку у даній справі умовно варто поділити на дві частини:

- з 28.08.2020 до 18.07.2022

- з 19.07.2022 по 18.01.2023 року (не більше як за 6 місяців).

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Керуючись абз.1-3 п. 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Встановлено, що п. 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 вказаного Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці служби, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з картки особового рахунку позивача (а.с.20-21), його грошове забезпечення за червень 2020 року складає 19683,40 грн., грошове забезпечення за липень 2020р. складає 19683,40 грн. Тобто, за червень 2020р. та липень 2020р. позивач отримав грошове забезпечення у загальній сумі 39366,80 грн.

Кількість календарних днів за цей період складає 61 день (30+31).

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 645,35 грн. (39366,80 грн / 61 календарний день).

При цьому, з огляду на зміни в спеціальному законодавстві, вирішуючи спірні правовідносини, застосовуючи вищенаведені зміни, період затримки розрахунку при звільненні позивача складає:

з 28.08.2020 по 18.07.2022 - 690 календарних дні;

з 19.07.2022 по 18.01.2023 - 184 календарних дні.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28.08.2020 по 18.07.2022 складає 445291,50 грн. (690 календарних дні х 645,35 грн.).

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Повна сума належного позивачу розрахунку при звільненні складається з суми фактично виплаченого розрахунку при звільненні згідно витягу з наказу № 187 від 27.08.2020р. 284643,88 грн (грошове забезпечення за серпень 2020р. - 17143,61 грн, компенсація за невикористану відпустку за 2020р. 10346,07 грн, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2020 р. 1270 грн, одноразова грошова допомога по звільненню - 255884,20 грн) та сум розрахунку, що виплачені з затримкою: індексації грошового забезпечення у сумі 83892,40 грн (згідно рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/13049/21) та загалом становить 368536,28 грн. (284643,88 + 83892,40).

Частка невиплаченої в день звільнення суми, щодо затримки виплати якої заявлено позовні вимоги (нарахована сума 83892,40 грн.) у порівнянні із загальною сумою належного позивачу розрахунку при звільненні (368536,28 грн.) становить 22,76% (83892,40 / 368536,28 * 100%).

Виходячи з принципу пропорційності, позивачу за період з 28.08.2020 по 18.07.2022 включно слід нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 22,76 % від суми 445291,5 грн. (середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28.08.2020 по 18.07.2022), що складає 101348,35 грн. (445291,5*22,76%=101348,35 грн.)

Період стягнення з 19.07.2022 по 18.01.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», на користь позивача підлягає нарахуванню сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (за період з 19.07.2022 по 18.01.2023) у розмірі 118744,4 грн (645,35 * 184 = 118744,40).

Отже, загальна сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні становить 220092,75 грн (101348,35+118744,40=220092,75 грн), з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Обчислена позивачем сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є меншою 147909,83 грн, що обумовлено застосуванням висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, що були актуальними на час подання позову.

Натомість на момент вирішення даної справи актуальними є правові висновки Верховного Суду, наведені зокрема у постановах від 29 січня 2024 року по справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23 щодо застосування принципу пропорційності лише до періоду затримки розрахунку до 18.07.2022 року включно, та незастосування принципу пропорційності, але з обмеженням шістьма місяцями, до періоду затримки після 19.07.2022 року.

Тому суд застосовує до спірних правовідносин актуальні на момент розгляду справи висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах згідно приписів ч.5 ст.242 КАС України.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тому суд дійшов висновку про можливість виходу за межі позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 220092,75 грн, з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

При цьому, період нарахування середнього заробітку обмежується 18.01.2023 року, а не 31.05.2023 року як просить позивач у позові. Тому в цій частині позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати позивачем не понесені, а тому між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.08.2020 року по 18.01.2023р.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.08.2020 року по 18.01.2023 р. в сумі 220092,75 грн, з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

У решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів