Справа № 640/6560/22
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2025-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6560/22 Головуючий у 1 інстанції: Білоноженко М.А.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Грибан І.О.

За участю секретаря Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 24.01.2022 № 39 о/с, яким припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 , згідно з пунктом 4 частини 1 статті 83, пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (через скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису державного органу без скорочення чисельності) із 24 січня 2022 року з посади головного спеціаліста відділу з питань використання безпілотних літальних апаратів та протидії їх незаконному використанню головного управління з питань стійкості сектору безпеки та захисту критичної інфраструктури Директорату стратегічного планування та європейської інтеграції;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу з питань використання безпілотних літальних апаратів та протидії їх незаконному використанню головного управління з питань стійкості сектору безпеки та захисту критичної інфраструктури Директорату стратегічного планування та європейської інтеграції МВС України, а за відсутності такої посади - на іншій рівнозначній посаді з 24 січня 2022 року;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;

- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу з питань використання безпілотних літальних апаратів та протидії їх незаконному використанню головного управління з питань стійкості сектору безпеки та захисту критичної інфраструктури Директорату стратегічного планування та європейської інтеграції МВС України, а за відсутності такої посади - на іншій рівнозначній посаді та в частині стягнення з Міністерства внутрішніх справ України середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись із рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вказує, що з переліком вакантних посад в МВС України станом на 24.12.2021 його ознайомлено не було, оскільки, 24.12.2021 він підписав тільки попередження про наступне вивільнення. Апелянт наголошує, що тільки 20 січня 2022 року, тобто, фактично за 2 робочі дні до закінчення встановленого попередженням терміну, суб`єкт призначення (відповідач) надав йому під розписку список із 72 вакантних посад апарату МВС України. Водночас, апелянт стверджує, що звертався до відповідача із письмовою заявою про надання згоди на переведення на вакантну посаду головного спеціаліста відділу з питань протидії домашньому насильству та торгівлі людьми Департаменту моніторингу дотримання прав людини МВС, однак, йому було відмовлено у реєстрації такої заяви. У зв`язку з цим, він був змушений подати відповідну заяву через систему електронного документообігу МВС, яка залишилась без розгляду, а також, за допомогою засобів поштового зв`язку.

31 січня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Міністерства внутрішніх справ України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

03 лютого 2025 до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив Міністерства внутрішніх справ України.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року витребувано у Міністерства внутрішніх справ України оригінал особової справи ОСОБА_1 .

На виконання вимог вищевказаної ухвали суду, в судових засіданнях 04 березня 2025 року та 25 березня 2025 року представником Міністерства внутрішніх справ України було надано суду для огляду оригінал особової справи ОСОБА_1

26 лютого 2025 року до суду апеляційної інстанції від відповідача - Міністерства внутрішніх справ України надійшли додаткові пояснення у справі.

06 березня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшло клопотання про призначення судової експертизи.

Протокольною ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у задоволенні вищевказаного клопотання відмовлено.

11 березня 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Міністерства внутрішніх справ України надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи довідки про доходи ОСОБА_1 .

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом МВС України від 01 листопада 2016 року № 1049 о/с «По апарату Міністерства», відповідно до ст. 29 Закону України «Про державну службу України» від 10.12.2015 № 889-VIII, після успішного проходження конкурсу ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника начальника управління моніторингу та інформаційно-аналітичної роботи - начальника відділу інформаційно-аналітичної роботи Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності з випробувальним терміном 1 місяць.

01 листопада 2016 року ОСОБА_1 прийняв Присягу державного службовця.

Відповідно до наказу МВС України від 01.12.2016 № 1157 о/с, 01 грудня 2016 року ОСОБА_1 було присвоєно 4 (четвертий) ранг державного службовця.

21 травня 2018 року, у зв`язку з організаційно-штатними змінами в апараті МВС України, ОСОБА_1 було переведено на посаду головного спеціаліста відділу координації- застосування авіації Управління координації діяльності авіації (наказ МВС України від 21.05.2018 № 584 о/с).

02 квітня 2020 року, відповідно до ст. 41 Закону України «Про державну службу» та наказу Міністерства внутрішніх справ України від 31 березня 2020 року № 313 «Про організаційно-штатні зміни в апараті МВС», ОСОБА_1 було переведено на посаду головного спеціаліста відділу з питань використання безпілотних літальних апаратів та протидії їх незаконному використанню головного управління з питань стійкості сектору безпеки та захисту критичної інфраструктури Директорату стратегічного планування та європейської інтеграції (наказ МВС України від 02.04.2020 № 223 о/с).

Наказом МВС України від 24 січня 2022 року № 39 о/с «По апарату Міністерства» припинено державну службу та звільнено, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 83, пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (через скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису державного органу без скорочення чисельності), з 24 січня 2022 року ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу з питань використання безпілотних літальних апаратів та протидії їх незаконному використанню головного управління з питань стійкості сектору безпеки та захисту критичної інфраструктури Директорату стратегічного планування та європейської інтеграції.

Не погоджуючись із наказом про звільнення, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Спеціальним Законом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях є Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За визначенням частини 2 статті 1 вищевказаного Закону, державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 889-VIII, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 5 Закону № 889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення врегульовано статтею 87 Закону № 889-VIII.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII, підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

В силу вимог частини 3 статті 87 Закону №889-VIII, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Аналіз вищевказаних приписів свідчить, що, у випадку припинення державної служби за ініціативою суб`єкта, призначення на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний попередити державного службовця про наступне звільнення у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

При цьому, одночасно з попередженням про звільнення, на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

В свою чергу, державний службовець має право погодитись на переведення на запропоновану йому вакантну посаду, у разі її наявності, або відмовитись від такого переведення.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 грудня 2021 року державним секретарем МВС України, відповідно до статті 49-2 КЗпП України та статті 87 Закону України «Про державну службу», ОСОБА_1 оголошено попередження про наступне вивільнення з 24 січня 2022 року, у зв`язку з організаційно-штатними змінами, згідно з наказом МВС від 20 грудня 2021 року №966 «Про організаційно-штатні зміни в апараті МВС», яким скорочено його посаду.

Таким чином, відповідачем було письмово попереджено ОСОБА_1 про наступне звільнення з 24 січня 2022 року, у зв`язку з скороченням посади, яку займав позивач.

20 січня 2022 року ОСОБА_1 було ознайомлено з пропозиціями вакантних посад в апараті МВС для переведення, у зв`язку з організаційно-штатними змінами, про що державним секретарем МВС України складено відповідний Акт.

Колегія суддів звертає увагу, що законодавством не встановлено часу, протягом якого державний службовець має погодитись на переведення на запропоновану йому вакантну посаду, або відмовитись від такого переведення.

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що згоду на переведення на вакантну посаду державний службовець може висловити впродовж 30 календарних днів, з дня попередження про наступне звільнення.

Оскільки, ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення 24 грудня 2021 року, 30 календарним днем на надання згоди на переведення на вакантну посаду було 23 січня 2022 року.

Водночас, 23 січня 2022 року припадало на вихідний день (неділя).

Відповідно до частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Беручи до уваги викладене, оскільки, останній день на надання ОСОБА_1 згоди на переведення на вакантну посаду припав на вихідний день, в силу вимог ч. 5 ст. 254 ЦК України, останнім днем такого строку слід вважати перший робочий день, тобто, 24 січня 2022 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в період з 24.12.2021 (дата попередження) до 24.01.2022 (дата звільнення), відповідно до листів Департаменту забезпечення діяльності апарату МВС від 12.01.2022 № 1215/09, Департаменту документообігу та контролю від 14.06.2022 № 17507/09, позивачем не було подано заяви стосовно переведення його на одну із вакантних посад в МВС.

Разом з тим, апелянт наголошує, що звертався до відповідача із письмовою заявою про надання згоди на переведення на вакантну посаду головного спеціаліста відділу з питань протидії домашньому насильству та торгівлі людьми Департаменту моніторингу дотримання прав людини МВС, однак, йому було відмовлено у реєстрації такої заяви. У зв`язку з цим, він був змушений подати відповідну заяву через систему електронного документообігу МВС, яка залишилась без розгляду, а також, за допомогою засобів поштового зв`язку.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 за допомогою системи електронного документообігу МВС України було подано на ім`я т.в.о. державного секретаря Міністерства внутрішніх справ України Максименка В.О. заяву від 24 січня 2022 року, в якій він надав згоду на призначення його на посаду головного спеціаліста відділу з питань протидії домашньому насильству та торгівлі людьми Департаменту моніторингу дотримання прав людини МВС. Дану заяву позивач підписав за допомогою кваліфікованого електронного підпису.

Колегія суддів наголошує, що вищевказана заява ОСОБА_1 від 24 січня 2022 року про надання згоди на переведення на вакантну посаду, яка була подана ним за допомогою системи електронного документообігу МВС України, цього ж дня, 24 січня 2022 року була зареєстрована в МВС України за №2766/14.

Згідно роз`яснення Державної служби України з питань праці, розміщеному на офіційному вебсайті (https://dsp.gov.ua/faq/chy-mozhe-pratsivnyk-podaty-dystantsiino-zaiavu-pro-pryiniattia-na-robotu-zvilnennia-abo-perevedennia-na-inshu-robotu/#), працівник може подати дистанційно заяву про прийняття на роботу, звільнення або переведення на іншу роботу, за умови підтвердження факту особистого написання заяви шляхом використання електронного цифрового підпису, шляхом поштового відправлення, іншим погодженим із роботодавцем засобом.

Крім того, відповідно до роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 16.03.2022 року «Щодо можливості і правильності оформлення та надсилання кадрових документів (заяв про надання відпусток, переведення, звільнення тощо) в електронному вигляді або різними засобами телекомунікаційного зв`язку», законодавство не містить визначених форм та обсягів таких заяв, вони можуть бути складені в будь-якій формі, проте мають містити чітке, однозначне і зрозуміле волевиявлення заявника. Таким чином, письмові заяви також можуть подаватись в електронній формі з накладенням кваліфікованих електронних підписів.

Враховуючи вищезазначене, подання ОСОБА_1 за допомогою системи електронного документообігу МВС України заяви від 24 січня 2022 року про надання згоди на призначення його на вакантну посаду не суперечить вимогам чинного законодавства.

Разом з тим, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу стверджує, що на копії заяви, яку позивач додає до позовної заяви та обґрунтовує свої позовні вимоги, наявний особистий підпис та власне ім`я і прізвище ОСОБА_1 .

При цьому, відповідач вказує, що Типова інструкція з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 № 55, не передбачає змоги створення електронного документу із особистим власноручним підписом, а виключно із елекронно-кваліфікованим підписом.

Колегія суддів вважає вищевказані доводи відповідача необгрунтованими, оскільки, хоча заява ОСОБА_1 від 24 січня 2022 року містить копію його власноручного підпису, однак, дана заява також підписана позивачем за допомогою кваліфікованого електронного підпису.

Посилання відповідача в суді апеляційної інстанції на неможливість використання ОСОБА_1 кваліфікованого електронного підпису в особистих цілях є безпідставним, оскільки, на момент підписання заяви від 24.01.2022 позивач займав посаду державної служби та подання такої заяви було пов`язане не з особистими цілями, а з питанням подальшого проходження ним державної служби.

Крім того, матеріали справи свідчать та було встановлено судом першої інстанції, заяву від 24 січня 2022 року про надання згоди на призначення на посаду головного спеціаліста відділу з питань протидії домашньому насильству та торгівлі людьми Департаменту моніторингу дотримання прав людини МВС позивач 24.01.2022 року о 15 год. 13 хв направив на адресу МВС України за допомогою засобів поштового зв`язку.

Таким чином, позивачем було вчасно направлено засобами поштового зв`язку на адресу відповідача заяву про надання згоди на призначення на вакантну посаду.

Разом з тим, суд першої інстанції погодився з позицією відповідача про те, що вищевказану заяву позивач направив після ознайомлення із оскаржуваним наказом, отримання трудової книжки та завершення процедури його звільнення.

Колегія суддів вважає вищевказані висновки суду першої інстанції необґрунтованими, оскільки, згідно оскаржуваного наказу МВС України від 24.01.2022 № 39 о/с, 24 січня 2022 року було останнім робочим днем ОСОБА_1 , а тому, як наголошує позивач, він повинен був відпрацювати повний робочий день до 17 год. 45 хв.

Водночас, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів ознайомлення позивача із оскаржуваним наказом про звільнення та видачі йому трудової книжки до закінчення робочого дня та до 15 год. 13 хв.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 шляхом направлення заяви від 24.01.2022 за допомогою системи електронного документообігу МВС України, а також, за допомогою засобів поштового зв`язку, було вчасно, в межах встановленого строку висловлено згоду на переведення на запропоновану йому вакантну посаду, а саме, посаду головного спеціаліста відділу з питань протидії домашньому насильству та торгівлі людьми Департаменту моніторингу дотримання прав людини МВС.

Таким чином, відповідач дійшов безпідставного висновку про наявність підстав для припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 , на підставі пункту 4 частини 1 статті 83 та пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Враховуючи вищезазначене, наказ Міністерства внутрішніх справ України від 24 січня 2022 року № 39 о/с в частині припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 , згідно з пунктом 4 частини 1 статті 83, пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (через скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису державного органу без скорочення чисельності) з 24 січня 2022 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу з питань використання безпілотних літальних апаратів та протидії їх незаконному використанню головного управління з питань стійкості сектору безпеки та захисту критичної інфраструктури Директорату стратегічного планування та європейської інтеграції МВС України, а за відсутності такої посади - на іншій рівнозначній посаді, слід зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі, у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Зазначена норма права вказує на те, що суд, встановивши факт звільнення без законної на те підстави, зобов`язаний поновити працівника на раніше займаній посаді.

Відповідно до ст. 240-1 КЗпП України, у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 493 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».

Кодекс законів про працю України не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235 та у ст. 240-1 КЗпП України. Відтак, суд встановивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, що викладена в постановах від 11 лютого 2021 року у справі № 640/21065/18, від 27 квітня 2021 року у справі № 826/8332/17, від 31 травня 2021 року у справі № 0840/3202/18.

Отже, позовна вимога в частині поновлення на рівнозначній посаді задоволенню не підлягає.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 слід поновити на посаді, з якої його було звільнено, а саме, на посаді головного спеціаліста відділу з питань використання безпілотних літальних апаратів та протидії їх незаконному використанню головного управління з питань стійкості сектору безпеки та захисту критичної інфраструктури Директорату стратегічного планування та європейської інтеграції Міністерства внутрішніх справ України.

З приводу дати, з якої позивача слід поновити на роботі, колегія суддів зазначає, що 24 січня 2022 року був останнім робочим днем ОСОБА_1 на посаді, а тому позивача слід поновити з наступного робочого дня, тобто з 25 січня 2022 року.

Частиною 2 статі 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно пункту 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до довідки Міністерства внутрішніх справ України від 06.03.2025 №1117, ОСОБА_1 у листопаді 2021 року була нарахована заробітна плата у розмірі 23 377,50 грн., у грудні 2021 року у розмірі 68 630,95 грн., всього 92 008,45 грн. Фактична кількість відпрацьованих робочих днів становить 33 дні (11 у листопаді 2021 року та 22 у грудні 2021 року).

Отже, середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 2 788,13 грн. ((23 377,50 + 68 630,95) / 33).

У період з 25 січня 2022 року року по 25 березня 2025 року було 826 робочих дні.

Таким чином, стягненню з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2 302 995,38 грн. (2 788,13 (середньоденний заробіток позивача) х 826 днів (робочі дні за час вимушеного прогулу).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних ОСОБА_1 , а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення адміністративного позову частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Згідно матеріалів справи, за подання позовної заяви ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн. та за подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 816,00 грн.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Таким чином, у даному випадку, ОСОБА_1 є звільнений від сплати судового збору, а тому, відсутні підстави для стягнення з відповідача сплаченого позивачем судового збору.

Водночас, з метою повернення сплаченого судового збору, позивач має право звернутись до суду першої інстанції та до суду апеляційної інстанції із заявами, відповідно до Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року скасувати та прийняти нове рішення.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 24 січня 2022 року № 39 о/с в частині припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 , згідно з пунктом 4 частини 1 статті 83, пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (через скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису державного органу без скорочення чисельності) із 24 січня 2022 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу з питань використання безпілотних літальних апаратів та протидії їх незаконному використанню головного управління з питань стійкості сектору безпеки та захисту критичної інфраструктури Директорату стратегічного планування та європейської інтеграції Міністерства внутрішніх справ України з 25 січня 2022 року.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2 302 995 (два мільйони триста дві тисячі дев`ятсот дев`яносто п`ять) грн. 38 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Грибан І.О.

Повне судове рішення складено 26.03.2025 р.