Справа № 620/13962/24
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2025-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Грибан І.О.

За участю секретаря Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України, адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, третя особа - ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , про визнання неправомірною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, третя особа - ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , в якому просила:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області у призначенні та виплаті одноразової допомоги ОСОБА_1 , відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яка оформлена листом №2500-0311-8/42253 від 12.06.2024;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову допомогу, відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області у призначенні та виплаті одноразової допомоги ОСОБА_1 відповідно до частини 5 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яка оформлена листом № 2500-0311-8/42253 від 12.06.2024. Зобов`язано Головне управління пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову допомогу відповідно до частини 5 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.

Не погодившись із рішенням суду, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що позивач зі своїм сином були зареєстровані в різних населених пунктах Корюківського району Чернігівської області. Докази, які підтверджують факт проживання однією сім`єю, відсутні.

03 лютого 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, якими підтримує позицію суду першої інстанції.

27 лютого 2025 року до суду апеляційної інстанції від позивача - ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_3 та не заперечується відповідачем.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 .

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №173 від 08.02.2024, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , смерть настала у стаціонарі Чернігівської обласної лікарні, причина смерті: політравма із залученням декількох ділянок тіла.

У відповідності до записів в трудовій книжці НОМЕР_5 , померлий ОСОБА_4 до дня смерті перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_5 , а саме, з 08.09.2023 по 08.02.2024 працював на посаді оператора сушильних установок.

Комісія з розслідування нещасного випадку, розглянувши матеріали спеціального розслідування, відповідно до вимог пункту 34 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №337, шляхом проведення голосування прийняла рішення, що нещасний випадок зі смертельним наслідком, який стався з ОСОБА_4 , оператором сушильних установок ФОП ОСОБА_5 , визнано пов`язаним з виробництвом, як такий, що підпадає під дію підпункту 1 пункту 52 Порядку. По даному нещасному випадку складено акт спеціального розслідування нещасного випадку за формою Н-1/П від 30.04.2024.

04 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про призначення страхових виплат, у зв`язку зі смертю сина внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області листом від 12.06.2024 №2500-311-8/42253 повідомило, що із доданих до заяви документів вбачається, що ОСОБА_1 із сином ОСОБА_4 були зареєстровані в різних населених пунктах, документи, які підтверджують факт проживання однією сім`єю відсутні. Правові підстави для призначення одноразової допомоги сім`ї відсутні, у зв`язку з ненаданням документу, який би підтверджував належність до складу сім`ї померлого сина ОСОБА_4 .

Не погоджуючись із даною відмовою, позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючим громадянам щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, у разі нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, охорони їхнього життя та здоров`я визначає Закон України від 23.09.1999 №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105-XIV, в редакції, чинній на момент настання страхового випадку).

Частиною 1 статті 4 Закону №1105-XIV визначено, що уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.

У відповідності до частини 1 статті 30 Закону №1105-XIV, страховими виплатами є грошові суми, які уповноважений орган управління виплачує застрахованій особі чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Частиною 2 статті 30 Закону №1105-XIV передбачено, що факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України "Про охорону праці".

За приписами частини 3 статті 30 Закону №1105-XIV, підставою для оплати потерпілому витрат на проведення професійної реабілітації, оплати соціальних послуг, а також для здійснення страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.

Згідно ч. 1 ст. 35 Закону №1105-XIV, у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які на день смерті потерпілого мали право на одержання від нього утримання, а також дитина, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого.

Положеннями частини 2 статті 35 Закону №1105-XIV визначено, що непрацездатними особами, передбаченими частиною першою цієї статті, є: 1) діти, які не досягли 18 років; 2) повнолітні діти, які є здобувачами освіти за денною формою навчання (у тому числі у період між завершенням навчання в одному закладі освіти та вступом до іншого закладу освіти або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим освітньо-кваліфікаційним рівнем, за умови що такий період не перевищує чотири місяці), - до закінчення ними навчання, але не довше ніж до досягнення 23 років, або визнані особами з інвалідністю з дитинства; 3) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якщо вони не працюють; 4) особи з інвалідністю - члени сім`ї потерпілого на час інвалідності.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону №1105-XIV, у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві його сім`ї виплачуються:

1) одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює сорока розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату;

2) одноразова страхова виплата кожній особі, яка мала право на одержання утримання від потерпілого, а також його дитині, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює восьми розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом на день настання права на страхову виплату.

Частиною 1 статті 37 Закону №1105-XIV передбачено, що для призначення страхових виплат потерпілий або особи, які мають право на такі виплати у разі смерті потерпілого, подають до уповноваженого органу управління в електронній формі через Єдиний державний вебпортал електронних послуг або веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України заяву про призначення виплати (особисто або через уповноваженого представника) за формою, затвердженою правлінням Пенсійного фонду України. За малолітніх або неповнолітніх осіб заяву подає один із батьків або інший законний представник. Заява може бути подана до Пенсійного фонду України у формі паперового документа.

У відповідності до ч. 2 ст. 37 Закону №1105-XIV, територіальні органи уповноваженого органу управління приймають рішення про призначення страхових виплат на підставі заяви та отриманих шляхом автоматизованого обміну наявними даними між інформаційно-комунікаційними системами органів державної влади, підприємств, установ, організацій: 1) акта розслідування нещасного випадку або акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами; 2) даних про встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності; 3) даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи, яка має право на виплати, та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть потерпілого та інших актів цивільного стану, необхідних для призначення страхових виплат; 4) даних реєстру застрахованих осіб та реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про працевлаштування, нараховану заробітну плату (дохід) і сплату страхових внесків та інших даних, необхідних для призначення виплат; 5) наявних даних Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання; 6) даних органів реєстрації про реєстрацію місця проживання; 7) даних Єдиної державної електронної бази з питань освіти про навчання; 8) даних Державного реєстру боржників про виплату аліментів; 9) даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб щодо статусу внутрішньо переміщеної особи; 10) даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

На момент настання страхового випадку (08.02.2024) був чинний Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затверджений постановою правління Фонду соціального страхування України постановою від 19.07.2018 №11 (далі - Порядок №11).

Пунктом 1.2. Порядку №11 передбачено, що у разі настання страхового випадку управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, або в межах повноважень відділення виконавчої дирекції Фонду в районах і містах обласного значення (далі - управління (відділення) Фонду) зобов`язані своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну потерпілому внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті особам, які мають на це право, виплачуючи, зокрема, одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого.

Згідно п. 1.3. Порядку №11, Управління (відділення) Фонду розглядають справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або осіб, які мають право на страхові виплати, за наявності усіх необхідних документів, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон) та цим Порядком і приймають відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження останнього документа.

Пунктом 1.4. Порядку №11 закріплено, що рішення про страхові виплати приймається начальником управління Фонду або за його письмовим дорученням начальником підпорядкованого відділення Фонду та оформляється постановою (у тому числі в разі призначення страхової виплати за рішенням суду), у якій зазначаються дані про потерпілого та осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах. Копія постанови на вимогу надається потерпілому або особам, які мають право на страхові виплати у разі смерті потерпілого. Управління (відділення) Фонду можуть затримати страхові виплати до з`ясування підстав для виплат, якщо документи про страховий випадок оформлені з порушенням встановлених вимог.

За вимогами п. 5.1 Порядку №11, для призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати в разі смерті потерпілого членами сім`ї та особами, які мають право на виплати, до управління (відділення) виконавчої дирекції Фонду подаються: заяви (колективна чи індивідуальні), для призначення страхових виплат за встановленою виконавчою дирекцію Фонду формою; копії паспорта; копії реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) або сторінки паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії свідоцтва органу реєстрації актів цивільного стану про смерть потерпілого; копії документів, що підтверджують родинні зв`язки померлого потерпілого (свідоцтво про шлюб потерпілого, свідоцтво про народження його дітей, у разі призначення виплати батькам потерпілого подається свідоцтво про народження потерпілого); довідка про реєстрацію місця проживання (у разі відсутності відмітки про реєстрацію місця проживання в документах, що засвідчують особу).

Для отримання одноразової допомоги на сім`ю дружиною (чоловіком) або дитиною, реєстрація їх місця проживання повинна співпадати з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою від 04.06.2024 про призначення страхових виплат, відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у зв`язку зі смертю її сина внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Разом з тим, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області листом від 12.06.2024 №2500-311-8/42253 відмовило у призначенні та виплаті одноразової допомоги.

Підставою відмови відповідач вказав, що позивач зі своїм сином були зареєстровані в різних населених пунктах Корюківського району Чернігівської області. Докази, які підтверджують факт проживання однією сім`єю, відсутні.

З даного приводу, колегія суддів зазначає, що ні Законом №1105-XIV, ні Порядком №11 поняття родини/сім`ї не визначається.

В свою чергу, статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Так, у Рішенні від 03.06.1999 № 5-рп/99 Конституційний Суд України визначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що критеріями віднесення близьких родичів та інших осіб до членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки таких осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Водночас, як зазначив Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 22 квітня 2024 року у справі №420/17371/22, встановлена Порядком № 11 обов`язковість збігу зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого є додатковою обмежуючою умовою, що значно звужує обсяг встановлених законом прав сімей застрахованих осіб, що загинули на виробництві.

Крім того, у вищевказаній постанові Верховний Суд звернув увагу, що Закон № 1105-XIV не містить вимоги співпадіння зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого та не вбачається серед переліку підстав для відмови в призначенні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому.

Враховуючи вищезазначені висновки Верховного Суду, посилання апелянта на те, що позивач зі своїм сином були зареєстровані в різних населених є безпідставним, адже, не впливає на отримання одноразової допомоги сім`ї потерпілого, оскільки, визначальним є факт проживання однією сім`єю.

Матеріали справи свідчать, що, згідно актів про проживання особи без реєстрації від 12.07.2024, ОСОБА_4 з квітня 2021 року по день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проживав без реєстрації зі своєю матір`ю ОСОБА_1 та вів з нею спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 10.07.2024, ОСОБА_4 був зареєстрований в АДРЕСА_2 , фактично не проживав за місцем реєстрації.

Доводи апелянта про те, що акти про проживання особи без реєстрації від 12.07.2024 та акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 10.07.2024 не є доказами проживання позивача із сином за однією адресою, оскільки, вони складені вже після смерті ОСОБА_4 , колегія суддів вважає безпідставними, адже, достовірність інформації, зазначеної в таких актах не ставиться у залежність від дати їх складання.

Крім того, допитані судом першої інстанції у якості свідків донька та сусіди позивача підтвердили той факт, що загиблий ОСОБА_4 проживав разом з матір`ю до дня своєї смерті, спільно з матір`ю вели господарство, харчувалися, брали участь в утриманні житла.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що встановленими у справі обставинами підтверджується, що син позивача, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві, до смерті проживав разом із своєю матір`ю однією сім`єю, вони вели спільне господарство до самої смерті. Водночас, саме факт спільного проживання позивача та її померлого сина є достатньою підставою для отримання одноразової допомоги на сім`ю.

Крім того, згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 27.11.2024 №2500-0802-7/80590, окрім ОСОБА_1 за виплатою одноразової допомоги за померлого ОСОБА_4 , відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», більше ніхто не звертався та зазначена допомога іншим особам не виплачувалась.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про протиправність відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області у призначенні та виплаті одноразової допомоги ОСОБА_1 , відповідно до частини 5 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яка оформлена листом № 2500-0311-8/42253 від 12.06.2024 та наявність підстав для її скасування.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 242, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Грибан І.О.

Повне судове рішення складено 26.03.2025 р.