Справа № 949/199/25
Суддя: Оборонова І.В.
Дата ухвалення: 2025-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №949/199/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2025 року Дубровицький районний суд Рівненської області в складі

головуючого - судді: Оборонової І.В.,

за участю секретаря: Волкодав А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дубровиця за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) та просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЧЦП №062332 від 10 січня 2025 року, якою до нього застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850,00 гривень за вчинення правопорушення передбаченого ч.1 ст.202 КУпАП, а провадження у справі закрити.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16 січня 2025 року засобами поштового зв`язку, позивач отримав постанову, яка винесена начальником НОМЕР_2 прикордонної застави (з м.д. АДРЕСА_1 ) НОМЕР_3 прикордонної комендатури (з м.д. АДРЕСА_2 ) старшим лейтенантом ОСОБА_2 , якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.202 Кодексу України про адміністративне правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850,00 гривень.

Відповідно до її змісту, позивача визнано винним у тому, що 09 січня 2025 року о 12 год. 10 хв. на території Миляцької ОТГ Сарненського району Рівненської області, на напрямку Переброди (Укр) - ольмани (рб), в 2000 м до лінії державного кордону, в межах прикордонної смуги прикордонним нарядом «Контрольний пост» було зупинено т/з «Хюндай» р.н. НОМЕР_4 , в якому, в якості водія, рухався гр. ОСОБА_1 та на момент перевірки перебував у прикордонній смузі без військово-облікових документів. Своїми діями гр. ОСОБА_1 порушив прикордонний режим, а саме вимоги п. 7 «Положення про прикордонний режим», затвердженого ПКМУ № 1147 від 27.07.1998 р.

Зазначає, що таке правопорушення, передбачене ч.1 ст.202 КУпАП, він не вчиняв, а працівником прикордонної служби, не було з`ясовано всіх обставин справи, які підлягають доказуванню, не досліджено фактичних даних, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність у його діях адміністративного правопорушення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вказує, що дійсно 09 січня 2025 року о 12 год. 20 хв. він, керуючи автомобілем марки «Хюндай» реєстраційний номер НОМЕР_4 , рухався зі сторони с. Переброди Сарненського району Рівненської області у напрямку м. Дубровиця Сарненського району Рівненської області, був зупинений прикордонним нарядом на блок-посту, де йому було запропоновано пред`явити документи, що посвідчують особу, в тому числі і військово-обліковий документ. Після цього позивач хотів продемонструвати працівникові прикордонної служби свої військово-облікові дані через застосунок «Резерв+», однак через неналежне покриття мережі, що зумовило відсутність доступу до мережі «Інтернет», не зміг цього зробити.

Поряд з цим, позивач продемонстрував працівникові прикордонної служби належний йому паспорт громадянина України та рішення про надання дозволу на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу, видане відповідачем у справі, чим підтвердив законність перебування на вказаній території. Крім того, він просив дозволу у працівника прикордонної служби надати йому можливість, щоб пред`явити належний йому військово-обліковий документ у паперовій формі, який мали підвезти його родичі. При цьому наголосив, що перебуває на військовому обліку та має довідку про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.3 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», проте всі його пояснення та доводи були проігноровані працівником прикордонної служби, а згодом його відпустили без будь-яких пояснень. Крім того, спірну постанову у його присутності працівники прикордонної служби не складали, і про намір це зробити усно чи письмово його не повідомляли. Тому вважає, що наведені обставини свідчать про наявність підстав для скасування вказаної постанови та закриття провадження у справі.

Від представника відповідача Рудницького Р.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить позовну заяву про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення залишити без задоволення. Вказує, що у позовній заяві позивач фактично визнає, що 09 січня 2025 року під час перевірки його прикордонним нарядом, він не мав при собі військово-облікового документу (у паперовій або електронній формі). Тим самим в його діях під час перевірки у нього о 12.20 год. 09 січня 2025 року прикордонним нарядом «Контрольний пост» документів визначених пунктом 8 Положення про прикордонний режим, був наявний склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.1 ст. 202 КУпАП. Окремо зазначає, що з метою фіксації вчиненого адміністративного правопорушення, відносно ОСОБА_1 у його присутності 09 січня 2025 року, військовослужбовцем НОМЕР_2 прикордонної застави (з місцем дислокації населений пункт Переброди) було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЧПЦ № 173593, де було зазначено час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, але ОСОБА_1 відмовився від підписання цього протоколу, про що у відповідності до статті 256 КУпАП було зроблено запис у протоколі та засвідчено факт відмови свідками. 10 січня 2025 року позивач будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, на розгляд справи не з`явився і заяв чи клопотань не подавав, тому старшим лейтенантом ОСОБА_2 , у відповідності до статей 245, 280 КУпАП було з`ясовано обставини правопорушення, враховано обтяжуючі та пом`якшуючі обставини та керуючись статтями 222-1, 283, 284 КУпАП винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЧПЦ №062332, яку 15 січня 2025 року було надіслано ОСОБА_1 поштою.

До початку розгляду справи від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить позов задоволити.

Від представника відповідача до початку розгляду справи надійшла заява, в якій він поданий ним відзив на позовну заяву підтримав в повному обсязі. Крім того, просив долучити до матеріалів справи копію протоколу про адміністративне правопорушення серії ЧЦП №173593 від 09 січня 2025 року.

Згідно ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами ч.2 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Частина друга статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Правові основи організації та діяльності Державної прикордонної служби України, її загальну структуру, чисельність, функції та повноваження визначає ЗУ «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003р. за №661-ІV (надалі - Закон №661-ІV).

Так, відповідно до ст.1 Закону №661-ІV, на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.

Згідно зі ст.2 Закону №661-ІV, основними функціями Державної прикордонної служби України є, зокрема, охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму; здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.

Приписами пп.5, 9, 11 ст.19 Закону №661-ІV визначено, що на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються: організація запобігання кримінальним та адміністративним правопорушенням, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Державної прикордонної служби України, їх виявлення та припинення, здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення згідно із законами; виявлення причин та умов, що призводять до порушень законодавства про державний кордон України, вжиття в межах своєї компетенції заходів щодо їх усунення; контроль за дотриманням прикордонного режиму.

У пп.12-16 ст.20 Закону №661-ІV передбачено, що органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право, зокрема, вимагати від фізичних осіб припинення правопорушень і дій, що перешкоджають здійсненню повноважень Державної прикордонної служби України; у випадках та в порядку, передбачених законами України, розглядати справи про правопорушення, накладати стягнення або передавати матеріали про правопорушення на розгляд інших уповноважених органів виконавчої влади або судів; здійснювати адміністративне затримання осіб на підставах і на строки, визначені законами, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перетнули державний кордон України, стосовно яких прийнято в установленому порядку рішення про передачу їх прикордонним органам суміжної держави, на час, необхідний для такої передачі; здійснювати на підставах та в порядку, встановлених законодавством, візуальний огляд осіб, речей, товарів (вантажів), транспортних засобів (поверхнева перевірка), а так само особистий огляд затриманих осіб та огляд і, в разі потреби, вилучення речей, що можуть бути речовими доказами або заподіяти шкоду життю і здоров`ю людини; тримати осіб, затриманих в адміністративному порядку, в спеціально обладнаних для цих цілей приміщеннях.

Систему режимних заходів у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі, які регламентують відповідно до законодавства правила в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб встановлює Положення про прикордонний режим, затверджене Постановою КМУ від 27.07.1998р. №1147 (надалі - Положення №1147).

Так, у відповідності до ч.1, 4 ст. Закону №661-ІV , п.2 «Положення про прикордонний режим», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 липня 1998 року №1147 в редакції постанови №1292 від 7 грудня 2023 року; із змінами, внесеними згідно з постановою №894 від 6 серпня 2024 року (надалі - Положення №1147), з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку КМУ встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони. Так, контрольовані прикордонні райони встановлюються, як правило, в межах території району, міста, селища, сільради, прилеглої до державного кордону України або до узбережжя моря, що охороняється органами Державної прикордонної служби України. До контрольованого прикордонного району включаються також територіальне море України, внутрішні води України і частина вод прикордонних річок, озер та інших водойм України і розташовані в цих водах острови.

Відповідно до п.5 «Положення №1147, контроль за додержанням прикордонного режиму у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі здійснює Державна прикордонна служба у взаємодії з органами Національної поліції.

Так, відповідно до пп.2 п.2 Положення №1147, контрольований прикордонний район, це ділянка місцевості, яка визначена, як правило, у межах території району, міста, селища та села, прилеглої до державного кордону або до узбережжя моря, що охороняється органами Державної прикордонної служби, а також у межах територіального моря, внутрішніх вод, частини вод прикордонних річок, озер та інших водойм і розташованих у цих водах островів.

Відповідно до п. 7 Положення №1147, громадяни України, іноземці та особи без громадянства в`їжджають, перебувають, проживають, проваджують роботи і пропускаються у прикордонну смугу з дозволу відповідного органу Державної прикордонної служби, який безпосередньо виконує завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону у визначеній зоні відповідальності, за наявності документів, що посвідчують їх особу. У період проведення мобілізації (крім цільової) та/або протягом воєнного стану громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років також зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ (у паперовій або електронній формі).

Особи, зазначені у п.7 та 8 цього Положення №1147, на вимогу уповноважених осіб Державної прикордонної служби та органів Національної поліції, а також членів громадських формувань з охорони громадського порядку і державного кордону зобов`язані пред`являти відповідні документи, передбачені цими пунктами (п.10 Положення).

Судом встановлено, що 09 січня 2025 року о 12-10 год. на території Миляцької ОТГ Сарненського району Рівненської області, на напрямку Переброди (Україна) - Ольмани (республіка білорусь), в 2 км від лінії державного кордону України, в межах прикордонної смуги, прикордонним нарядом «Контрольний пост», було зупинено т/з «Хюндай» реєстраційний номер НОМЕР_4 , в якому, в якості водія, рухався громадянин ОСОБА_1 та на момент перевірки перебував у прикордонній смузі без військово-облікових документів. Своїми діями гр. ОСОБА_1 порушив прикордонний режим, а саме вимоги п. 7 «Положення про прикордонний режим», затвердженого ПКМУ № 1147 від 27.07.1998 р., тобто вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.1 ст.202 КУпАП (а.с.42-43), на підставі чого, 10 січня 2025 року начальником НОМЕР_2 прикордонної застави (з м.д. н.п Переброди) НОМЕР_3 прикордонної комендатури (з м.д. н.п. Висоцьк) старшим лейтенантом ОСОБА_2 , відносно ОСОБА_1 було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЧЦП №062332, якою останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.202 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 850,00 грн. (а.с.9).

Частина перша ст. 202 КУпАП передбачає відповідальність за порушення прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду виїзду.

Відповідно до ч. 1 ст. 222-1 КУпАП, органи Державної прикордонної служби України розглядають справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду - виїзду, порушенням іноземцями та особами без громадянства законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, невиконанням рішення про заборону в`їзду в Україну, порушенням порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї, а також з порушенням порядку в`їзду до району проведення антитерористичної операції або виїзду з нього (статті 202-203-1 (щодо порушень, виявлених у пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України, контрольному пункті в`їзду-виїзду або контрольованому прикордонному районі), статті 204-2, 204-4).

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до ст.251КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі показань свідків, письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів.

У силу приписів ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Статтею 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

З позовної заяви вбачається, що позивач обгронтовуючи позовні вимоги фактично вказує, що він маючи військово-обліковий документ у паперовій формі під час пересування в контрольованому прикордонному районні 09 січня 2025 року його при собі не мав, а сподівався на те, що на вимогу прикордонного наряду зможе показати електронний військово-обліковий документ. Тим самим, позивач фактично підтвердив своє перебування в прикордонній смузі, не маючи військово-облікового документу (у паперовій або електронній формі) під час перевірки його 09 січня 2025 року прикордонним нарядом.

Вказане свідчить, що в діях позивача під час перевірки у нього о 12-20 год. 09 січня 2025 року прикордонним нарядом «Контрольний пост» документів, визначених пунктом 8 Положення про прикордонний режим, був наявний склад адміністративного правопорушення відповідальність, за яке передбачено ч.1. ст. 202 КУпАП.

Крім того, позивачем до матеріалів справи долучено копію рішення про надання дозволу на в`їзд, перебування, проживання провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу, видане 11 грудня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16), яке як встановлено із позовної заяви, позивач продемонстрував працівнику прикордонної служби. Проте, наявність у позивача 09 січня 2024 року такого документа, свідчить про його обізнаність про перебування у прикордонній смузі.

Що стосується доводів позивача про перебування його на військовому обліку та наявність відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на підтвердження чого ним долучено до позовної заяви копію військово-облікового документа № від 06 грудня 2024 року (а.с.13) та копію довідки №12703 від 13 грудня 2024 року (а.с.14), але відсутність їх на момент перевірки, то суд зазначає, що відповідно до зазначених вище п.7,10 Положення №1147, громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років у період проведення мобілізації (крім цільової) та/або протягом воєнного стану зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ (у паперовій або електронній формі), та на вимогу уповноважених осіб Державної прикордонної служби, зобов`язані пред`являти відповідні документи.

Тому сам факт наявності у позивача військово-облікових документів, але без їх пред`являння на вимогу уповноважених осіб Державної прикордонної служби, не звільняє від відповідальності передбаченої ч.1 ст.202 КУпАП, а отже такі доводи позивача суд вважає необґрунтованими, оскільки суть оскаржуваної постанови зводиться до того, що позивач не надав на перевірку військово-обліковий документ.

У позовній заяві позивач також зазначає, що спірну постанову у його присутності працівники прикордонної служби не складали, а також не повідомляли про час та місце розгляду справи.

Так, статтею 268 КУпАП передбачено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Проте, як вбачається із копії протоколу про адміністративне правопорушення серії ЧПЦ № 173593 від 09 січня 2025 року, у ньому зазначено час та місце розгляду справи, а саме - 10 січня 2025 року о 10-00 год. у приміщенні НОМЕР_2 прикордонної застави (з м.д. н.п. Переброди) НОМЕР_3 прикордонної комендатури (з м.д. н.п. Висоцьк) АДРЕСА_1 , проте позивач відмовився від підписання протоколу, про що у відповідності до статті 256 КУпАП зроблено запис у протоколі та засвідчено факт відмови свідками (а.с.42-43). Також у протоколі зазначено, що ОСОБА_1 було роз`яснено його права, передбачені статтями 63 Конституції України і 268 КУпАП.

Доводи позову не спростовують обставин справи, викладених в оскаржуваній постанові.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Великої Палати Верховного Суду відображеній в постанові від 25 червня 2020 року у справі №520/2261/19, визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Суд ухвалюючи рішення, враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами доводи в заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Системний аналіз зазначеного, з урахуванням приписів статей 254, 258, 268, 276, 283 КУпАП, дають підстави суду дійти висновку, що оскаржувана постанова винесена уповноваженим працівником органів Держприкордонслужби із дотриманням вимог чинного законодавства як щодо розгляду справи, так і щодо змісту, а особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, було роз`яснено його права, передбачені статтями 63 Конституції України і 263 КУпАП, а факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 202 КУпАП є доведеним.

Враховуючи описане вище, суд приходить до переконання, що оскаржувана постанова винесена уповноваженою на те посадовою особою. Стягнення у виді штрафу в розмірі 850 гривень накладено на позивача в межах санкції ч. 1 ст. 202 КУпАП, що відповідає загальним правилам накладення стягнення за адміністративне правопорушення та є мінімальним покарання згідно з санкцією статті.

З огляду на зазначені обставини, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова винесена у відповідності до вимог чинного законодавства, а позов є безпідставним та не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАСУ за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Оскільки судом встановлено, що оспорювана постанова відповідає вимогам законодавства, то суд не знаходить підстав для її скасування, та відповідно не вбачає підстав для задоволення позову.

Дослідивши в сукупності всі надані у справі докази, суд вважає, що відповідач при прийнятті рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, належним чином оцінив обставини справи, розглянув справу про адміністративне правопорушення у порядку, що визначений КУпАП, прийняв рішення, яке відповідає вимогам Закону, а тому суд вважає прийняте рішення законним та обґрунтованим, підстав для задоволення позовних вимог і його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 9, 19, 72-77, 241-246, 255, 286, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - відмовити.

Апеляційна скарга може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Дубровицький районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 28 березня 2025 року о 16-00 год.

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького

районного суду

Рівненської області Оборонова І.В.