Справа № 520/29124/23
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2025-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Мар`єнко Л.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2025 р. Справа № 520/29124/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.01.2025, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/29124/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі відповідач, ГУПФУ в Харківській області), в якому просив суд:

- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 14 вересня 2023 року №12;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 23 вересня 1982 року по 15 грудня 1988 року та з 01 жовтня 1994 року по 03 лютого 1997 року, призначити та виплати ОСОБА_1 пенсію за віком з 05 лютого 2021 року на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 14 вересня 2023 року №12 йому протиправно відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з підстав не зарахування до загального трудового стажу періодів роботи з 23 вересня 1982 року по 15 грудня 1988 року та з 01 жовтня 1994 року по 03 лютого 1997 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.01.2025 адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком від 14 вересня 2023 року №12.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області () зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) періоди роботи з 23 вересня 1982 року по 15 грудня 1988 року та з 01 жовтня 1994 року по 03 лютого 1997 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 07.09.2023 року про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наведеної судом у рішенні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд.5, Держпром, під.3, пов.2, м.Харків, 61022, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору, в частині задоволення позовних вимог, в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.01.2025 по справі № 520/29124/23 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що період з 23.09.1982 року по 15.12.1988 року неможливо зарахувати, оскільки в трудовій книжці позивача відсутній запис про звільнення, накази про переклад не завірені печаткою підприємства, що порушує п.п. 2.5, 2.7 Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та закладах".

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно зі ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 у лютому 2021 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-IV.

За результатом розгляду заяви позивача Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення №654 про відмову в призначенні пенсії за віком, з підстав відсутності необхідного страхового стажу.

Так, з наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж позивача складає 9 років 1 місяць 4 дні. До загального страхового стажу заявника не зараховані періоди роботи відображені в трудових книжках б/н від 13.09.1977, НОМЕР_2 , оскільки титульні листи трудових книжок заповнені з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (трудові книжки видані на ім`я Лонгіноз, згідно паспорта ім`я заявника Лонгінозі), затвердженої Міністерством соціального захисту населення України 29 липня 1993 року №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. За №110; не зараховано період роботи з 23.09.1982 по 12.1988 згідно довідки №Т/2 від 08.02.2018 року, оскільки відсутні данні про звільнення та є дані, що в документах значиться працівник ОСОБА_1 (згідно паспорта ім`я ОСОБА_2 ), неможливо взяти до уваги довідку про заробітну плату №Т/2-1 від 08.02.2018, оскільки в документах значиться працівник ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 6.09.2021 року у справі №637/480/21 встановлено факт, що трудова книжка від 13 вересня 1974 року на ім`я ОСОБА_1 належить ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлено факт, що трудова книжка серії НОМЕР_3 , яка заповнена 30 травня 1993 року на ім`я ОСОБА_1 належить ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлено факт, що довідка про період роботи з 23.09.1982 по 12.1988 за №Т/2 від 08.02.2018, видана державним районним архівом Республіки Абхазія на ім`я ОСОБА_1 стосується ОСОБА_1 . Встановлено факт, що довідка про заробітну плату №Т/2-1 від 08.02.2018, видана державним районним архівом Республіки Абхазія на ім`я ОСОБА_1 стосується ОСОБА_1 .

07.09.2023 року позивач повторно звернувся із заявою про призначення пенсії до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, долучивши до заяви вказане судове рішення.

Рішенням №12 від 14.09.2023 року Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком.

Підставою для відмови в призначенні пенсії вказано, що до загального страхового стажу не зараховані періоди: з 23 вересня 1982 року по 15 грудня 1988 року, оскільки в записах трудової книжки від 13 вересня 1977 року відсутній запис про звільнення, накази про переведення не завірені печаткою. Зарахувати даний період роботи по довідці від 08 лютого 2018 року неможливо, оскільки довідка видана невизнаною Республіка Абхазія. З 25 травня 1993 року по 10 грудня 2000 року зараховано частково згідно архівної довідки №21 від 15 січня 2018 року, за інші періоди відсутня інформація про вихододні.

Не погоджуючись із відмовою відповідача, вважаючи рішення протиправним, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права, а також, позивач надав пенсійному органу належні та достатні документи які у своїй сукупності підтверджують період роботи з 23 вересня 1982 року по 15 грудня 1988 року та з 01 жовтня 1994 року по 03 лютого 1997 року.

Обираючи ефективний спосіб захисту, суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 23 вересня 1982 року по 15 грудня 1988 року та з 01 жовтня 1994 року по 03 лютого 1997 року та зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.09.2023 року про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наведеної судом у рішенні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі по тексту - Закон №1058-IV).

Приписами статті 24 Закону №1058-IV встановлено, зокрема, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частинами першою та третьою статті 44 Закону №1058-IV встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно зі статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до абзаців 1, 2, 4 пункту 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Таким чином, з викладених правових норм вбачається, що основним документом, який підтверджує наявність в особи відповідного стажу роботи, є трудова книжка, а за відсутності записів в ній - уточнюючі первинні документи.

При цьому, вищенаведеними правовими нормами серед зазначених уточнюючих документів без будь-яких виключень, зокрема передбачено ті, що видані архівними установами.

Щодо не зарахування відповідачем періоду роботи позивача з 23 вересня 1982 року по 15 грудня 1988 року, суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач надав відповідачу трудову книжку від 13 вересня 1977 року, яка містить записи про періоди роботи, зокрема, щодо спірного періоду:

- з 23 вересня 1982 року по 04 листопада 1982 року на посаді електрика-слюсара IV розряду Бабушарський завод "Пепсі-кола";

- з 04 листопада 1982 року по 02 січня 1984 року на посаді майстра цеху готової продукції Бабушарського заводу безалкогольних напоїв;

- з 02 січня 1984 року по 23 травня 1985 року приймальником-здатчиком дільниці готової продукції;

- з 23 травня 1985 року майстер дільниці готової продукції в Бабушарському заводі, де, як зазначає позивач у позовній заяві працював до початку грузино-абхазької війни (тобто до 14 серпня 1992 року).

Колегія суддів зауважує, що трудова книжка позивача дійсно не містить запису про звільнення.

Проте, з урахуванням відсутності запису в трудовій книжці, на підтвердження періоду роботи позивач надав, як і до пенсійного органу, так і до суду довідки від 08 лютого 2018 року за №Т/2, №Т/2.

Архівна довідка №Т/2 від 08 лютого 2018 року, надана Державним районним архівом Республіка Абхазія підтверджує записи трудової книжки позивача з посиланням на відповідні номера наказів, однак в довідці вказано, що з 1989 року документи Бабушарського заводу безалкогольних напоїв на зберігання не надходили, наказу про звільнення з роботи не має.

Крім того, в архівній довідці №Т/2-1 від 08 лютого 2018 року, наданої Державним районним архівом Республіка Абхазія вказана сума заробітної плати отриманої позивачем за період роботи в Бабушарському заводі безалкогольних напоїв з січня 1984 року по грудень 1988 рік.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відмову прийняти довідки від 08 лютого 2018 року, наданих Державним районним архівом Республіки Абхазія пенсійний орган обґрунтував тим, що довідки видані невизнаною Республікою Абхазія.

Колегія суддів з цього приводу зазначає наступне.

Між Урядом України і Урядом Республіки Грузія укладено Угоду про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення від 09.01.1995 року, проте Абхазька Автономна Республіка, яка відповідно до Конституції Грузії входить до територіального устрою Грузії, тимчасово перебуває під окупацією самопроголошеною Республікою Абхазія, яка в свою чергу не визнана Україною.

Разом з цим, слід зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів".

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах "Лоізіду проти Туреччини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать.

При цьому, у виняткових випадках визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

З урахуванням викладеного, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих Державним районним архівом Республіки Абхазія, що знаходиться на території під окупацією самопроголошеною Республікою Абхазія, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що неврахування наданих позивачем довідок є порушенням конституційних прав позивача на отримання належного пенсійного забезпечення.

Необхідність застосування наведених загальних принципів ("Намібійські винятки") у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного суду від 04.03.2020 у справі №235/2008/17, від 08.04.2020 у справі №242/1568/17.

Судова колегія, також звертає увагу на те, що трудовий стаж за спірний період, позивач набув у період, коли населений пункт, на території якого підприємство здійснювало свою діяльність, перебувало під контролем Абхазької Автономної Республіки, яка відповідно до Конституції Грузії входить до територіального устрою Грузії, з якою в свою чергу Україною укладено Угоду про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення від 09.01.1995 року.

Пенсійним органом не надано доказів, що вказані у вищезазначених довідках дані містять неправдиві або недостовірні дані, в судовому порядку вказані довідки недійсними не визнавалась, підприємством не відкликані.

Аналогічна правова позиція висловлена також Верховним Судом в постановах від 31.01.2019 по справі №223/1181/17, від 03.04.2019 по справі №243/6260/17.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивач надав пенсійному органу належні та достатні документи які у своїй сукупності підтверджують період роботи з 23 вересня 1982 року по 15 грудня 1988 року.

Також, колегія суддів не приймає доводи відповідача щодо неможливості врахування записів трудової книжки, з огляду на те, що записи про переведення позивача не завірені печаткою, оскільки, по-перше вказані періоди роботи підтверджені в довідці від 08 лютого 2018 року за №Т/2, яка визнана судом, як належний доказ підтвердження стажу з підстав викладених вище, по-друге не засвідчення печаткою підприємства накази про переведення є недоліком, який носить формальний характер, адже інша інформація яка внесена до трудової книжки дає можливість встановити місце роботи, посаду та період роботи позивача, тому не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 23 вересня 1982 року по 15 грудня 1988 року.

Щодо не зарахування відповідачем періоду роботи позивача з 01.10.1994 року по 30.02.1997 року, суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач надав відповідачу трудову книжку колгоспника серії НОМЕР_4 , яка містить записи про періоди роботи, зокрема щодо спірного періоду з 01.10.1994 по 03.02.1997 в який позивач працював на посаді директора МКП "Зевс".

Разом із тим, записи в трудовій книжці позивача Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області визнало недостатніми для підтвердження трудового стажу.

Відповідачем вказано, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.10.1994 по 03.02.1997, згідно записів трудової книжки колгоспника, оскільки відсутня інформація про вихододні за вказаний період.

Колегія суддів враховує, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв (ч.1 ст.56 Закону №1788-ХІІ).

Відповідно до ч.2 ст.56 Закону №1788-ХІІ при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310, та чинних на час розгляду справи (далі по тексту - Основні Положення).

Відповідно до п.п.1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (п.5 Основних Положень).

Згідно з п.6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Також, слід зазначити про встановлений взірець трудової книжки колгоспника, відповідно до якого трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: ІІІ "членство в колгоспі", де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV "відомості про роботу" - відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V "трудова участь у громадському господарстві" - встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Відповідно до п.8 Основних Положень трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Пунктом 13 Постанови №310 передбачено, що відповідальність за своєчасне і правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа.

У свою чергу, на час заповнення трудової книжки в частині спірних періодів діяла також Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 № 252 зі змінами, внесеними постановою Державним комітетом СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 №412, та яка втратила чинність на підставі Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993) (далі по тексту - Інструкція №162).

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції №162 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців".

Згідно положень пунктів 1, 13, 18 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" (із змінами, далі по тексту - Постанова № 656) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та службовців. При звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, організації засвідчуються підписом керівника підприємстві, установі, організації або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою. Відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, яку призначають наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Аналогічні за змістом положення містяться в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі по тексту - Інструкція №58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110.

Отже, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 09.08.2019 у справі №654/890/17.

Таким чином, підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Так, відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 вказаного Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а необхідність підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами виникає виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній чи наявності неправильних чи неточних записів про періоди роботи.

Право особи на гарантоване Конституцією і законами України пенсійне забезпечення не може ставитись в залежність від дотримання відповідальною особою Порядку ведення трудових книжок, оскільки трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Зі змісту трудової книжки позивача серії НОМЕР_4 встановлено, що з 01.10.1994 позивач працював на посаді директора МКП "Зевс" та звільнений 03.02.1997 за власним бажанням.

Колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять посилань пенсійного органу на недоліки у заповненні трудової книжки позивача чи на певні дефекти окремих записів за вказаний період чи доказів на підтвердження не виконання позивачем у відповідні роки встановленого мінімуму трудової участі в колгоспі без поважних причин, з огляду на що до стажу мали враховуватися час роботи за фактичною тривалістю, тобто фактично відпрацьовані дні згідно трудової книжки.

Крім того, суд зазначає, що не зазначення кількості відпрацьованого мінімуму фактичної участі у громадському господарстві не може свідчити про невиконання позивачем норм, а тому відсутність таких доказів не може позбавити позивача права на соціальний захист.

Отже, наведені пенсійним органом підстави не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи на посаді директора МКП "Зевс" з 01.10.1994 по 03.02.1997 слід визнати безпідставними.

Таким чином, враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що питання призначення пенсії є виключною компетенцією органів пенсійного фонду та з метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить належним способом захисту є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.09.2023 року про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наведеної судом у рішенні.

Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.01.2025 по справі № 520/29124/23 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді З.Г. Подобайло І.С. Чалий