Справа № 554/12382/24
Суддя: Сініцин Е. М.
Дата ухвалення: 2025-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/554/59/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2025 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави в складі:

головуючий суддя: Сініцин Е.М.

за участю секретаря: Кувіти М.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в залі суду, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у Полтавській області, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

До Октябрського районного суду м. Полтави надійшов адміністративний позов представника позивача - ОСОБА_1 адвоката Рак А.С. до Головного управління національної поліції у Полтавській області, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАД №906171 за ч. 2 ст. 126, ч. 1 ст. 126, ч.5 ст. 121 КУпАП.

В Постанові зазначено, що водій ОСОБА_1 26.10.2024 року о 10:30 год. у м. Хорол по вул. Кременчуцькій, керуючи транспортним засобом - ВА3-217030, реєстраційний номер НОМЕР_1 не був пристебнутий ременем безпеки, під час перевірки документів не мав посвідчення водія відповідної категорії, а також був відсутній поліс обов`язкового страхування, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 126, ч. 1 ст. 126, ч.5 ст. 121 КУпАП.

Представник позивача вказує, що 26.10.2024 року ОСОБА_1 знаходився на водійському сидінні автомобіля ВАЗ 217030 д.н.з. НОМЕР_1 та чекав свого брата, який керував транспортним засобом та на той час відійшов на кілька хвилин від автомобіля щоб купити цигарок. Автомобіль стояв нерухомо, двигун був заглушений. В цей час до автомобіля під`їхали працівники поліції, підійшли до автомобіля та почали вимагати надати документи, що посвідчують особу і документи на право керування транспортним засобом. Позивач повідомив, що не є водієм, автомобіль не його. На що працівники поліції стверджували, що бачили як саме він керував транспортним засобом. Після чого ОСОБА_1 заявив усне клопотання до поліцейського з метою ознайомлення з відеозаписом на якому зафіксовано факт керування транспортним засобом. На неодноразове таке клопотання працівник поліції відмовив та почав ще звинувачувати позивача у порушенні правил користування пасками безпеки та керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння. Вимоги поліцейського, ОСОБА_1 принципово відмовився виконувати, оскільки обов`язки передбачені п. 2.1 (а), 2.1. (г), 2.3 (в) ШДР України розповсюджуються лише на водія транспортного засобу, а не на пасажира.

Також представник позивача вказує, що працівник поліції ввімкнув портативний відеореєстратор після приїзду на місце події. Відео з портативного реєстратора перериваються та не є вирізами.

Представник позивача звертає увагу, що на місці події був присутній водій, але працівники поліції не з`ясували ознаки складу адміністративного правопорушення та не відібрали пояснення ні у ОСОБА_1 , який стверджував, що не керував транспортним засобом, ні у його брата, який був присутній на місці події та міг би повідомити дійсні обставини справи.

Він вважає, що відповідач не розглянув належним чином адміністративну справу, не з`ясував обставини справи, притягнув до відповідальності невинну особу, навіть не водія, а отже вимоги посадової особи про пред`явлення документів є незаконними, що свідчить про відсутність складу адміністративного правопорушення, а оскаржувана постанова серії БАД № 906171 підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, представник позивача просить суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД № 906171 від 26.10.2024 року.

Позивач про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином.

Представник відповідача про дату та час судового засідання повідомлялися належним чином, направив до суду відзив, у якому зазначив про необґрунтованість позову, з огляду на наступне.

Відповідач зазначив, що після зупинки транспортного засобу за кермом перебував саме ОСОБА_1 , а в ході з`ясування обставин та перевірки документів було виявлено, що останній не мав посвідчення водія відповідної категорії, не мав поліса обов`язкового страхування наземних ТЗ, а також не був пристебнути ременем безпеки, чи скоїв визначені у постанові правопорушення.

Також заперечував проти задоволення вимог позивача щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу.

Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представником позивача надані додаткові пояснення, в яких зазначено про те, що відповідачем у відзиві не спростовано доводи, зазначені у позовній заяві, а докази, надані відповідачем не доводять обставини, що вказані у відзиві на позов.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XIIпередбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримувати вимог цьогоЗакону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, а також виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

В Постанові серії БАД № 906171 від 26.10.2024 року вказано, що 26.10.2024 року о 10 год. 30 хв. у м. Хорол по вул. Кременчуцькій, водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом ВАЗ 217030, д.н.з. НОМЕР_1 , не був пристебнутий ременем безпеки, під час перевірки документів не мав посвідчення водія відповідної категорії, а також був відсутній поліс обов`язкового страхування, чим порушив п.п. 2.1 «а», 2.1 «ґ» та 2.3 «в» ПДР України, за що передбачена відповідальність ч. 2 ст. 126, ч. 1 ст. 126, ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

В ст.74 КАС України закріплено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі норм статей 72,74,77 КАС України, суд вважає, що доказами правопорушення можуть бути лише ті, що зазначені інспектором в Постанові серії БАД № 906171 від 26.10.2024 року, а саме відео з бодікамери DSJ.

Водночас, з метою всебічного з`ясування обставин справи, суд вважає за можливе прийняти до уваги докази, надані відповідачем, а саме відеозаписи з встановленого у патрульному автомобілі відеореєстратора.

З наданих відповідачем відеозаписів вбачається, що патрульний автомобіль перебуває певний час припаркованим на узбіччі дороги, після чого починає рух, виїжджає на дорогу, рухається прямо протягом приблизної відстані в 150 метрів, здійснює поворот праворуч на узбіччя, що починається після ділянки з високою рослинністю, де перебував припаркований автомобіль ВАЗ 217030, д.н.з. НОМЕР_1 , на водійському сидінні якого перебував позивач ОСОБА_1 ..

Після тривалого спілкування між працівником поліції та позивачем, сторони прослідували до патрульного автомобіля, де працівником поліції було зазначено, що ОСОБА_1 притягується до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП України, оскільки він відмовився від огляду на стан сп`яніння.

Тобто, з огляду на надані суду докази, судом встановлено, що правопорушення, визначене у оскаржуваній постанові. не знайшло свого підтвердження, оскільки з наданих доказів не вбачається факт керування Позивачем транспортним засобом, відповідно відповідачем не було встановлено обставин справи, чи винний ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.

Більш того, надані відповідачем матеріали взагалі не містять відомостей щодо обставин вчинення ОСОБА_1 будь-яких протиправних дій, в той час, як оскаржувана постанова складена всупереч правопорушенню, за яким ОСОБА_1 було визнано винним ч. 1 ст. 130 КУпАП, яка має кардинально інший порядок розгляду, ніж фактично здійснений у справі про притягнення позивача до адміністративного правопорушення.

Верховний Суд у Постанові від 26.04.2018 року у справі № 338/1/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. А для підтвердження порушення позивачем Правил дорожнього руху України відповідач, відповідно до ст. 251 КУпАП мав би надати, зокрема відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення.

Суд вважає, що вказані в Постанові серії БАД № 906171 від 26.10.2024 року обставини, а саме «водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом.. не був пристебнутий ременем безпеки, під час перевірки документів не мав посвідчення водія відповідної категорії, а також був відсутній поліс обов`язкового страхування», не відповідають дійсності, оскільки з наданого ГУНП у Полтавській області відео не вбачається, що автомобіль рухався, що водієм був ОСОБА_1 , хоча він дійсно сидів на водійському місці, а також, враховуючи, що працівники поліції під`їхали до автомобіля який стояв (невідомо скільки часу), то не можуть бути встановлені і інші обставини «не був пристебнутий ременем безпеки, під час перевірки документів не мав посвідчення водія відповідної категорії, а також був відсутній поліс обов`язкового страхування».

Крім того, з наданого ГУНП у Полтавській області відео вбачається, що ОСОБА_1 оголошується та вручається постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП України, а не за правопорушення вказані в Постанові серії БАД № 906171 від 26.10.2024 року за ч. 2 ст. 126, ч. 1 ст. 126, ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Відповідно, Постанова серії БАД № 906171 від 26.10.2024 року винесена на виключно припущеннях інспектора про скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, без встановлення всіх обставин, та є такою, що винесення із порушенням процедури, внаслідок притягнення особи до відповідальності за правопорушення, відносно якого фактично не було розгляду справи.

Також суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені зокрема в рішенні від 09.09.2011 року у справі «Лучанінова проти України», від 15.05.2018 року у справі «Надточій проти України», який неодноразово зазначав, що до провадження в справах про адміністративні правопорушення застосовується кримінальний аспект та відповідні гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема згідно яких кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

На необхідності застосування принципу презумпції невинуватості в справах про адміністративні правопорушення наголосив Верховний Суд в п. 39 Постанови від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а, зазначивши, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Стовно дотримання інспектором норм статей 268, 280 КУпАП України при складанні оскаржуваної постанови, суд приходить до наступних висновків.

В статті 268 КУпАП закріплені права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-8 цього Кодексу.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд зазначає, що оскільки з наданих відеоматеріалів встановлено відсутність складу правопорушення, відсутність розгляду справи внаслідок суперечності між оголошеними нормами, які порушено особою та фактичним її притягненням до відповідальності за порушення інших норм, відповідачем не дотримано норм ст. 280 КУпАП.

Згідно зі ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що Постанова серії БАД № 906171 від 26.10.2024, про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення в розмірі 3 400,00 грн. за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 126, ч. 1 ст. 126, ч. 5 ст. 121 КУпАП України винесена незаконно та підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, відповідно, позов в цій частині підлягає задоволенню.

Позицію відповідача викладені в Відзиві на позовну заяву, суд вважає необґрунтованою, спростованою не лише обставинами вказаними позивачем, а й доказами, що надані самим ГУНП у Полтавській області.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує наступним чином.

Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Юридичний Альянс» в особі адвоката Рак Артема Сергійовича укладено договір від 03 листопада 2024 року про надання правової допомоги, на підставі якого адвокатом надано правову допомогу позивачу, вартістю 7 000,00 грн., що підтверджується копією вказаного договору, актом № 1 про прийняття-передачу наданих послуг від 16.01.2025 року та квитанцією до прибуткового касового ордера № 290.

Згідно з положеннями ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Представник відповідача у відзиві зазначав, що позивачем не було надано доказів витрат на правову допомогу, проте вищенаведені докази були надані представником позивача разом із додатковими поясненнями від 17.01.2025 року, що надійшли після відзиву, що узгоджується з ч.7 ст.139 КАС України.

Зазначені витрати є співмірними із наданими послугами, відповідають складності справи та підтверджені належними та допустимими доказами з зазначенням виду послуг, витрачання часу та вартості робіт, відтак суд вважає, що клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правову допомогу підлягають задоволенню.

Таким чином, суд дійшов висновку, що сума витрат позивача на правову допомогу підлягає відшкодуванню у розмірі 7 000,00 гривень, яка підлягає стягненню за рахунок відповідних бюджетних асигнувань відповідача.

Питання про стягнення інших судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 139 КАС України.

Враховуючи задоволення позовних вимог в повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з Головного управління національної поліції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1 211,20 гривень.

На підставі ст.ст.1, 7, 247, 268, 283, 288, 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст.ст. 2, 77, 205, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у Полтавській області, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення задовольнити.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД № 906171 від 26.10.2024 року скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 126, ч. 1 ст. 126, ч. 5 ст. 121 КУпАП закрити.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 1 211,20 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 7 000,00 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач Головне управління національної поліції у Полтавській області, місцезнаходження 36000, м. Полтава, вул. Юліана Матвійчука, буд. 83, код в .

Суддя: Е.М. Сініцин.