Справа № 400/5735/24
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/5735/24

Перша інстанція: суддя Лісовська Н. В.,

повний текст судового рішення

складено 30.01.2025, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

при секретарі - Філімович І.М.

за участю:

представника апелянта Бочак Н..

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу від 19.04.2024 року №630, зобов`язання вчинити певні дії, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування Наказу командира військової частини НОМЕР_1 «Про оголошення результатів службового розслідування та покарання винних» від 19.04.2024 року №630 в частині притягнення ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності та зобов`язання в/ч НОМЕР_1 повернути незаконно утримані кошти та щомісячну премію в повному обсязі за квітень 2024 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 27.09.2022 року, перебуваючи на посаді командира взводу забезпечення 2 артилерійського дивізіону в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 дізнався, що відповідачем було поведено службове розслідування. За результатами службового розслідування було виявлено недостачу матеріальних цінностей. Службове розслідування, на думку позивача, проведено з порушенням порядку проведення службового розслідування, а саме - позивача не було ознайомлено з наказом про призначення службового розслідування; під час проведення службового розслідування не відібрані належним чином пояснення у позивача; окрім того відповідачем не враховані всі обставини, які передували знищенню та/ або пошкодженню майна в/ч, не враховано тривале перебування позивача на лікуванні; не враховано що командиром дивізіону не було призначено відповідальних осіб на час хвороби позивача. Відповідачем під час проведення службового розслідування не взято до уваги той факт, що ОСОБА_1 , приймаючи посаду 27.09.2024 року не підписував Акт прийому-передачі майна, таким чином відсутні будь які докази , що ОСОБА_1 прийняв майно, та яке саме майно було в наявності при прийнятті посади ОСОБА_1 . Крім того, з моменту загибелі попереднього командиру взводу забезпечення ОСОБА_2 25.03.2022 року до призначення 27.09.2022 року ОСОБА_1 на цю посаду минуло 6 місяців, а відповідальна особа за майно військової частини Командиром 2 артилерійського дивізіонна не була призначена. Таким чином, позивач вважає, що при проведенні службового розслідування посадові особи дійшли хибних висновків , що під час служби ОСОБА_3 на посаді командира взводу забезпечення 2 артилерійського дивізіону в/ч НОМЕР_1 з 27.09.2022 року по 20.02.2024 року мала місце недостача майна на загальну суму 318 000,94 грн., яка утворилася саме через недбалість позивача. Позивач вважає Наказ «Про оголошення результатів службового розслідування та покарання винних» від 19.04.2024 року №630 в частині притягнення його до матеріальної відповідальності винесено протиправно та належить скасуванню. Також, позивач просить суд повернути незаконно утримані кошти та щомісячну премію в повному обсязі за квітень 2024 року.

24.06.2024 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві додатковий строк для подання відповідного клопотання та пояснень щодо пропущення строків звернення до суду з даним адміністративним позовом. (т.1 а.с.52-53).

02.07.2024 року на ухвалу суду надано клопотання про поновлення строків звернення до суду, та 08.07.2024 року ухвалою суду визнано причини попуску строку звернення до суду поважними та поновлено судом строк звернення до суду. (т.1 а.с.76-77).

08.07.2024 року ухвалою суду відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання на 30.07.2024 року.

24.09.2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, де відповідач заперечував проти позовних вимог, та зазначив, що приймаючи посаду, яка передбачає матеріальну відповідальність позивач мав у строк не більше 3-х днів з моменту призначення на посаду скласти Відомості про наявність майна, яке йому передано відповідно до посади. Навіть попри відсутності особи, яка б, мала здавати йому посаду, ОСОБА_1 самостійно мав скласти Відомсть про наявність майна, звернутися до командира військової частини з Рапортом про проведення службового розслідування з метою встановлення винних осіб у знищення та /або пошкоджені майна військової частини. ОСОБА_1 всупереч Уставу не склад відомості про наявність майна в/ч, не подавав жодного рапорту з вимогами про проведення службового розслідування, під час перебування на лікуванні ОСОБА_1 ні на кого не покладав своїх обов`язків, все це свідчить про недбале ставлення позивача до своїх посадових обов`язків, що й призвело до втрати майна. Відповідач вважає, що службове розслідування проведено з дотриманням порядку провадження службового розслідуванні, а оскаржуваний Наказ №630 винесений в межах та в спосіб визначений законом, а відтак позовні вимоги не належать задоволенню (т.1 а.с.101-115).

02.10.2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, де серед іншого, представник позивача наголосила, що надані відповідачем документи (Відомості, Акти) про прийняття посади ОСОБА_1 не містять підпису ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто підпис, що міститься на доданих до відзиву документах є підроблений. Так у зв`язку з цим представник позивача просить суд витребувати у відповідача оригінали цих документів, що б мати змогу провести почеркознавчу експертизу (т.1 а.с.161-186).

02.10.2024 року від відповідача надійшло додаткове обґрунтування своєї позиції та заперечення на клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, де зазначено, що матеріали про прийняття посади позивачем (складення Актів прийому передачі матеріальних цінностей, відомостей наявності /відсутності майна) ніяким чином не відносяться до предмету спору даної адміністративної справи. Позивач в силу призначення на посаду - командира взводу забезпечення 2 артилерійського дивізіону в/ч НОМЕР_1 - є матеріально відповідальною особою, а відтак несе повну матеріальну відповідальність за втрачене, та /або пошкоджене майно. Окрім, функціональними обов`язками позивача було своєчасне подання рапортів про знищення, пошкодження, втрату майна військової частини, ведення обліку майна, що позивачем взагалі не приводилося. Саме недбале ставлення до своїх обов`язків як командира взводу забезпечення 2 артилерійського дивізіону в/ч НОМЕР_1 й призвело до нестачі майна, яка була виявлена під час проведення службового розслідування (т.1 а.с.195-214).

03.10.2024 року від представника позивача на адресу суду надійшло клопотання про призначення почеркознавчої експертизи (т.1 а.с.221-223).

03.10.2024 року від відповідача надійшло заперечення проти задоволення заявленого позивачем клопотання про проведення почеркознавчої експертизи (т.1 а.с.227-230).

09.10.2024 року від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів по справі (т.1 а.с.237-241).

20.11.2024 року від відповідача до суду надано відзив на позовну заяву, та обґрунтування неможливості надання оригіналів документів, які позивач просить суду витребувати з метою проведення почеркознавчої експертизи (т.2 а.с. 4-27).

20.11.2024 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача про витребування доказів, та зобов`язано відповідача в строк до 23.12.2024 року надати до суду оригінали документів, які мають бути досліджені експертом під час проведення почеркознавчої експертизи (т.2 а.с.44-45).

Відповідач на ухвалу суду про витребуванням доказів по справі не надав жодного витребуваного документу, не надав письмових пояснень про причини невиконання ухвали суду від 20.11.2024 року.

Про дату та час слухання справи представник відповідача був повідомлений судом належним чином та своєчасно, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив.

20.01.2025 року справа розглянута без присутності представника відповідача.

20.01.2025 року ухвалою суду закрито підготовче судове засіданні та справу призначено до розгляду по суті 20.01.2025 року.

20.01.2025 року в судовому засіданні проголошено скорчене рішення суду.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано п.7.2, п.7.3 Наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.04.2024 року №630 «Про оголошення результатів службового розслідування та покарання винних» про притягнення ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Апелянт просить змінити рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року у справі №400/5735/24 шляхом виключення з мотивувальної його частини таких висновків:

- відхилення окремих обґрунтувань сторони позивача «про порушення Відповідачам процедури проведення службового розслідування, через те що його не повідомили під підпис про початок Службового розслідування, не відібрали належним чином прояснення та не ознайомили з Актом службового розслідування та Наказом №630. Всі ці доводи Позивача та його представника спростовуються матеріалами, що містяться у справі»;

- « 20.02.2024 року ОСОБА_1 здав посаду командира взводу забезпечення 2 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 з недоліками (нестачею військового майна)»;

- «передача посади проходила в його присутності»;

- «В матеріалах справи міститься пояснення які надав Позивач, та який в судовому засіданні сам не заперечував, що надавав пояснення під час проведення службового розслідування, крім того пояснення Позивача, аналогічні тим що він дав в судовому засіданні, містяться навіть в описовій частині Акту службового розслідування (т.1 а.с.121). Таким чином, суд приходить висновку, що відповідач дотримався вимог порядку проведення службового розслідування та ОСОБА_1 було надана можливість висловити свої заперечення та доводи під час проведення службового розслідування.

Щодо посилання представника Позивача на розбіжності заповнення титульного аркушу Пояснень, суд критично оцінює такий довід, як такий що спростовує факт відібрання пояснень у ОСОБА_1 під час проведення службового розслідування. Суд приходить висновку, що при повторному заповненні титульного аркушу Пояснень Позивач навмисно та /або помилково зазначив іншу дату та не вірно заповнив графу «особа яка відбирає пояснення», але ці обставини ні як не вплинули та не порушили його право на надання пояснень під проведення службового розслідування, про що свідчить посилання на пояснення Позивача в Акті службового розслідування. (ар. 3 Акту)».

- « 07.05.2024 року посадовими особами військової НОМЕР_2 складено акт про відмову ОСОБА_1 від підпису та отримання наказу №630 та Акт службового розслідування від 19.04.2024 року (т.1 а.с.135)».

- «Також в матеріалах справи міститься Акт від 07.05.2024 року Про відмову ОСОБА_1 від підпису та отримання витягу Наказу № 630 та Акту службового розслідування від 19.04.2024 року (т. 1 а.с. 135), що свідчить про дотримання Відповідачем порядку проведення службового розслідування та спроби Позивач перешкоджати законним діям відповідальних осіб в/ч НОМЕР_1 ».

Також апелянт просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 року у справі №400/5735/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу №630 від 19.04.2024 року, повернення незаконно стягнутих коштів в частині відмови у задоволенні вимоги про повернення ОСОБА_1 премії за квітень 2024 року. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повернути ОСОБА_1 премію за квітень 2024 року.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, неповно з`ясовані судом обставини, що мають значення для справи, а тому, на думку апелянта, є всі підстави для скасування рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 з моменту мобілізації з 26.09.2022 року по 27.05.2024 року (звільнення з лав ЗСУ за станом здоров`я на підставі висновку ВЛК).

Відповідно до Наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 254 від 27.09.2022 року штаб-сержант ОСОБА_1 призначений на посаду командира взводу забезпечення 2 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 (т.1 а.с.148).

На підставі Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 20.02.2024 року №236 «Про призначення службового розслідування», та Наказів командира військової частини НОМЕР_1 «Про продовження службового розслідування» №368 від 09.03.2024 року та №497 від 29.03.2024 року, командиром взводу - старшим офіцером 6 артилерійській батареї 2 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , старшим лейтенантом ОСОБА_4 було проведено службове розслідування, з метою уточнення причин та умов, шо сприяли втраті військового майна під час прийому-передачі посади командира взводу забезпечення 2 артилерійського дивізіону військової частими НОМЕР_1 штабс-сержантом ОСОБА_1 його наступнику штабс-сержанту ОСОБА_5 - командиру гармати і артилерійського взводу 4 артилерійської батареї 2 артилерійського дивізіону в/ч НОМЕР_1 , та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб (т.1 а.с.147).

За результатами проведеного службового розслідування 19.04.2024 року було складено Акт службового розслідування (т.1 а.с.120-129).

Наказом Командира військової частини НОМЕР_1 №630 від 19.04.2024 року «Про оголошення результатів службового розслідування та покарання винних» в діях штабс-сержанта ОСОБА_1 , колишнього командиру взводу забезпечення 2 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , встановлені порушення вимог статей 11, 16, 26, 119, 120 Статуту внутрішньої служби ЗСУ та притягнуто ОСОБА_6 до матеріальної відповідальності за завдані збитки на загальну суму 314 544,89 грн. (п.7.2 Наказу) та п.7.3 Наказу визначено не нараховувати ОСОБА_1 премію за квітень 2024 року (т.1 а.с.126а-129).

07.05.2024 року посадовими особами в/ч НОМЕР_1 складено Акт про відмову ОСОБА_1 від підпису та отримання витягу Наказу №630 та Акту службового розслідування від 19.04.2024 року (т.1 а.с.135).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.10.2022 року №262 штаб-сержант ОСОБА_1 прибув в район виконання завдань для виконання службових (бойових) завдань ( АДРЕСА_1 ) з пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.10.2022 року №278 штаб-сержант ОСОБА_1 вибув з району виконання завдань для виконання службових (бойових) завдань (село Крючки Харківської області) до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.10.2022 року №285 штаб-сержант ОСОБА_1 прибув в район виконання завдань для виконання службових (бойових) завдань (село Крючки Харківської області) з пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.12.2022 року №331 штаб-сержант ОСОБА_1 вибув з району виконання завдань (село Оскіл Харківської області) у шпиталь.

Таким чином, позивач в загальному перебував протягом 62 (шестидесяти двох) діб в районі виконання завдань та 15 (п`ятнадцять) діб в пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 (.т.1 а.с.149-152).

Під час перебування на посаді командира взводу забезпечення 2 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 в період з 27.09.2022 року по 20.02.2024 року (1 рік 4 місяці 20 днів) ОСОБА_1 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні в різних закладах охорони здоров`я :

- з 13.12.2022 року по 23.12.2022 року (10 діб)- стаціонарне лікування в КНП ОКЛ у м. Харкові,

- з 01.02.2023 року по 14.02.2023 року (14 діб) стаціонарне лікування в КНП ЦРЛ у м. Первомайську,

- з 24.02.2023 року по 10.03.2023 року (14 діб) - стаціонарне лікування в КНП ЦРЛ у м. Одеса ,

- з 03.04.2023 по 19.04.2023 року (14 діб) - стаціонарне лікування в КНП ЦРЛ у м. Первомайську,

- з 16.08.2023 року по 29.08.2013 року (14 діб ) - стаціонарне лікування в КНП ЦРЛ у м. Первомайську,

- з 10.09.20203 року по 13.09.20023 року (13 діб) - стаціонарне лікування в КНП ЦРЛ у м. Первомайську,

- з 29.09.2023 року по 06.10.2023 року (7 діб) - стаціонарне лікування в КНП ЦРЛ у м. Первомайську.

Всього за цей період ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні 86 діб (не повних 3 місяці).

За весь період часу перебування на посаді командира взводу забезпечення 2 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 в період з 27.09.2022 року по 20.02.2024 ОСОБА_1 не подававав рапортів та не повідомляв про будь-які недоліки щодо військового майна взводу, не складав Актів про списання та або пошкодження майна.

Наказом Командира військової частини НОМЕР_1 №51 від 20.02.2020 року штабссержанта ОСОБА_1 призначено на іншу посаду в/ч НОМЕР_1 командира відділення 2 артилерійського взводу 5 артилерійської батареї 2 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 (т.1 а.с.146).

20.02.2024 року ОСОБА_1 здав посаду командира взводу забезпечення 2 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 з недоліками (нестачею військового майна) , у зв`язку з чим й було призначено та проведено службове розслідування.

Наказом Командира військової частини НОМЕР_1 №152 від 27.05.2024 року штабс сержанта ОСОБА_1 - командира відділення 2 артилерійського взводу 5 артилерійської батареї 2 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 звільнено з військової служби за станом здоров`я на підставі висновку ВЛК (т.1 а.с.153).

Не погоджуючись з наказом від 19.04.2024 року №630 та вважаючи його протиправним, позивач оскаржив його у судовому порядку.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Правовідносини, що складися між сторонами справи врегульовані приписами Закону України від 25.03.1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу», Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999 року №548-XIV; далі за текстом - Статут внутрішньої служби), Дисциплінарним статутом Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999 року №551-XIV; далі за текстом - Дисциплінарний статут) в редакції, що діяли на час виникнення спірних правовідносин.

Так, за визначенням ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Статтею ст.1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Види дисциплінарних стягнень, які можуть бути накладені на військовослужбовців перелічені законодавцем у ст.48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, де указано, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Згідно з вимогами ст.54 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир окремої військової частини, який користується дисциплінарною владою командира батальйону (корабля 3 рангу), має право застосовувати стягнення, визначені в пунктах «а»-«ґ» статті 48 цього Статуту (крім попередження про неповну службову відповідність осіб офіцерського складу).

Відповідно до вимог ст.83 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

За правилами ст.84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Отже, у силу приписів ст.84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України призначення та проведення службового розслідування за загальним правилом не є обов`язковою передумовою прийняття компетентною військовою посадовою особою рішення про накладення дисциплінарного покарання, позаяк метою службового розслідування є виключно: уточнення причин, що сприяли вчиненню правопорушення, уточнення умов, що сприяли вчиненню правопорушення, уточнення ступеня вини, а не з`ясування події та складу дисциплінарного проступку, характеру протиправного діяння, обставини вчинення правопорушення, наслідків правопорушення.

У ст.86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України вказано, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Статтею 87 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, що дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Відтак, присікальним строком притягнення винного військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є шість місяців з дня виявлення факту вчинення правопорушення за виключенням тривалості службового розслідування, лікування винного військовослужбовця, відпустки винного військовослужбовця, знаходження винного військовослужбовця під вартою, відсутності винного військовослужбовця на службі без поважних причин.

Відповідно до вимог ст.9 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Згідно з вимогами ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців обов`язок знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Звідси слідує, що обов`язок збереження військовослужбовцем ввіреного військового майна витікає із прямої норми закону, а відтак, об`єктивно не може бути невідомий військовослужбовцю.

Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Вимогами ст.ст.26, ст.27 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

Згідно з вимогами ст.58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.

Додатково до положень Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України правила збереження військового майна деталізовані у нормах Положення про військове (корабельне) господарство (затверджене наказом Міністерства оборони України від 16.07.1997 року №300; далі за текстом Положення №300).

Пунктом п.2.3 Положення №300 визначено, що командир військової частини (з`єднання) організовує військове (корабельне) господарство та керує ним. Керівництво він здійснює особисто, через штаб, своїх заступників, начальників родів військ та служб.

Згідно з вимогами п.п.3.1.7 Положення №300 у військових частинах (з`єднаннях), крім посадових осіб, вказаних у статтях 3.1.3 - 3.1.6 цього Положення, військовим господарством відають: заступники командира частини (з`єднання) з тилу, з інженерно-авіаційної служби - начальник технічної частини з питань аеромобільної підготовки та підпорядковані їм посадові особи; начальник служби ракетно-артилерійського озброєння; начальник інженерної служби; начальник служби радіаційного, хімічного та біологічного захисту; начальник зв`язку; начальник бронетанкової служби; начальник автомобільної служби; начальник метрологічної служби; начальник медичної служби; старший ветеринарний лікар (ветеринарний лікар, ветеринарний фельдшер); начальник фізичної підготовки та спорту; начальник фінансової служби; начальник служби (підрозділу) охорони праці; начальник адміністративно-господарчої частини штабу з`єднання; начальник квартирно-експлуатаційної служби; інші посадові особи військової частини (з`єднання) в межах своїх функціональних обов`язків.

Інструкція з обліку військового майна у Збройних Силах України (яка була затверджена наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 року №440, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27.09.2017 року за №1192/31060; далі за текстом Інструкція №440) визначає механізм організації та ведення обліку військового майна, закріпленого в установленому законодавством порядку за військовими частинами, військовими навчальними закладами, військовими навчальними підрозділами вищих навчальних закладів, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), і є підставою для прийняття відповідних рішень посадовими особами Збройних Сил у межах наданих їм повноважень з питань обліку військового майна. Дія цієї Інструкції поширюється на структурні підрозділи апарату Міністерства оборони України (далі - Міноборони), Генерального штабу Збройних Сил України (далі - Генеральний штаб), інші органи військового управління, а також військові частини, військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів, установи та організації Збройних Сил (далі - військові частини), які ведуть власне військове (корабельне) господарство на правах окремої військової частини та облік закріпленого за ними військового майна.

За визначенням п.2 Інструкції №440 матеріально відповідальна особа - посадова (службова) особа, на яку за характером її посади (роботи) покладено матеріальну відповідальність за збереження військового майна на підставі наказу командира військової частини (договору про матеріальну відповідальність працівника, укладеного відповідно до вимог трудового законодавства) і якій передано під звіт або в інший документально оформлений спосіб на зберігання, у тимчасове користування військове майно.

Отже, приписами Інструкції №440 укладення договору про матеріальну відповідальність працівника передбачено виключно у порядку трудового законодавства, що є явно та очевидно незастосовним відносно військовослужбовця, котрий повинен забезпечувати збереження ввіреного майна у силу ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Процедура проведення службового розслідування відносно військовослужбовців передбачена ст.ст.47, 84-88 Дисциплінарного статуту і деталізована нормами Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України (затверджений наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 року №608, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 року за №1503/31371; далі за текстом Порядок №608).

Пунктом 7 Розділу І Порядку №608 встановлено, що службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, проводиться з дотриманням вимог даного Порядку та положень Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».

Згідно з вимогами п.1 Розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування може призначатися у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду.

Як то указано у п.1 Розділу VII Порядку №608 з метою перевірки інформації про факт правопорушення, з`ясування наявності підстав для призначення службового розслідування, обставин порушення виконавської дисципліни, а також якщо особу правопорушника не встановлено, але виявлено факт правопорушення, проводиться службова перевірка.

За приписами п.2 Розділу VII Порядку №608 під час службової перевірки встановлюються: особа, яка вчинила дисциплінарне правопорушення або порушення виконавської дисципліни; обставини (час, місце, спосіб, наслідки тощо) правопорушення або порушення виконавської дисципліни; не виконані або неналежно виконані військовослужбовцем розпорядження, доручення, вказівки начальників, службові обов`язки; наявність чи відсутність події, з приводу якої призначалась перевірка.

Отже, приводом для прийняття рішення про призначення службового розслідування є виявлення підтверджених результатами службової перевірки або явних та очевидних ознак неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків поєднане із фактом смерті людини або із фактом загрози життю та здоров`ю людини, або із фактом існування матеріальної (моральної) шкоди.

Відповідно до п.2 Розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування не призначається якщо причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, ступінь вини, розмір заподіяної матеріальної шкоди та інші обставини, які мають значення для прийняття рішення командиром (начальником) про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення, не потребують додаткового встановлення (уточнення) або їх встановлено під час проведення інспектування, інвентаризації, аудиту, за рішенням суду.

За змістом п.3 Розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Відповідно до вимог п.1 Розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Згідно з вимогами п.1 Розділу V Порядку №608 в описовій частині акту службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.

Пунктом 1 розділу VI Порядку №608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу. Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Особливості проведення службового розслідування за фактами завдання державі матеріальної шкоди визначені у положеннях Розділу VIІІ Порядку №608, де указано, що у разі виявлення факту завдання шкоди державі командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає службове розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб (п.1 Розділу VIІІ Порядку №608); Під час проведення такого службового розслідування додатково необхідно з`ясувати: наявність шкоди; протиправну поведінку особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; ступінь нанесення матеріальної шкоди (пошкодження, псування або втрата військового майна); умисність чи необережність дій (бездіяльність) винної особи та обставини, за яких заподіяно шкоду (п.3 Розділу VIІІ Порядку №608); До матеріалів службового розслідування долучається довідка про вартісну оцінку заподіяної шкоди за підписом начальника відповідної служби та фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини (п.3 Розділу VIІІ Порядку №608).

З 31.10.2019 року підстави і порядок притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності регламентовані приписами Закону України від 03.10.2019 року №160-ІХ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі за текстом - Закон України від 03.10.2019 року №160-ІХ).

У розумінні ст.2 Закону України від 03.10.2019 року №160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності; пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

Із визначення указаних правових категорій випливає, що настання матеріальної відповідальності пов`язано законодавцем із таким складом протиправного діяння, структурними елементами якого є: 1) виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або виконання військовослужбовцем службових обов`язків; 2) настання збитків, зокрема у формі нестачі майна; 3) існування прямого безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між діянням військовослужбовця та виникненням збитків; 4) вина військовослужбовця у настанні збитків.

Указане підтверджується положеннями ч.1 ст.3 Закону України від 03.10.2019 року №160-ІХ, де зазначено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність і положеннями ч.2 ст.3 Закону України від 03.10.2019 року №160-ІХ, відповідно до якої умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Види матеріальної відповідальності розмежовані законодавцем на обмежену матеріальну відповідальність (ст.5 Закону України від 03.10.2019 року №160-ІХ), повну матеріальну відповідальність (ч.1 ст.6 Закону України від 03.10.2019 року №160-ІХ), підвищену матеріальну відповідальність (ч.3 ст.6 Закону України від 03.10.2019 року №160-ІХ).

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.5 Закону України від 03.10.2019 року №160-ІХ особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.

Отже, кваліфікуючою ознакою обмеженої матеріальної відповідальності є завдання військовослужбовцем шкоди з необережності за виключенням випадків, котрі охоплюються повною матеріальної відповідальністю чи підвищеною матеріальної відповідальністю.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 Закону України від 03.10.2019 року №160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; 2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; 3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Настання повної матеріальної відповідальності за п.1 ч.1 ст.6 Закону України від 03.10.2019 року №160-ІХ (у тому числі і за спричинення нестачі майна) обумовлено законодавцем одночасно як виною відповідного військовослужбовця у настанні збитків, так і умислом цього військовослужбовця на настання збитків, тобто усвідомлення військовослужбовцем (або існування стану фізичної неможливості неусвідомлення військовослужбовцем) того, що саме такі форма, зміст та характер конкретного діяння військовослужбовця об`єктивно здатні призвести до збитків або створити умови, за яких ці збитки невідворотно/неминуче настануть і прагнення до настання таких наслідків.

У силу ч.2 ст.8 Закону України від 03.10.2019 року №160-ІХ у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Отже, виявлення факту завдання державі шкоди згідно з прямою вказівкою закону безальтернативно призводить до прийняття компетентною військовою особою рішення з приводу призначення службового розслідування.

Частиною 1 ст.7 Закону України від 03.10.2019 року №160-ІХ передбачено, що розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Відповідно до вимог ч.6 ст.8 Закону України від 03.10.2019 року №160-ІХ за результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Згідно з вимогами ч.7 ст.8 Закону України від 03.10.2019 року №160-ІХ якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.

За правилами ч.8 ст.8 Закону України від 03.10.2019 року №160-ІХ у разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди.

Оскільки ст.5 Закону України від 03.10.2019 року №160-ІХ та ст.6 Закону України від 03.10.2019 року №160-ІХ законодавець виокремив обмежену матеріальну відповідальність військовослужбовця від повної матеріальної відповідальності військовослужбовця, то управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу застосування до військовослужбовця міри юридичної відповідальності саме у вигляді повної матеріальної відповідальності повинно узгоджуватись із вимогами ч.2 ст.2 КАС України, зокрема, відповідати критеріям: обґрунтованості ( тобто вчинятись з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, запобігання дискримінації, пропорційності, забезпечення права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Тому матеріали службового розслідування та наказ суб`єкта владних повноважень про накладення на військовослужбовця повної матеріальної відповідальності повинні містити добуті у передбаченому законом порядку об`єктивні дані, котрі поза розумним сумнівом доводять наявність у військовослужбовця фізичної змоги усвідомлено запобігти настанню збитків у вигляді нестачі військового майна завдяки власному професійному досвіду, знанням, проведеному суб`єктом владних повноважень навчанню та використанню виданих суб`єктом владних повноважень технічних засобів контролю чи інших пристосувань, необхідних для виконання службових обов`язків за посадою чи службою.

Натомість, відсутність згаданої фізичної можливості (слід розуміти - запобігти збиткам з урахуванням перелічених вище факторів) виключає правомірність притягнення військовослужбовця саме до повної матеріальної відповідальності у зв`язку із недоведеністю вини військовослужбовця у настанні збитків чи умислу військовослужбовця на настання збитків.

Критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише не спростування владним суб`єктом власного висновку , який зазначений у Службовому розслідуванні але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст.77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019 року по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження №К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

ОБГРУНТУВАННЯ ДОВОДІВ СТОРІН

Надаючи оцінку доказам в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, колегя суддів зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах в частині управлінського рішення про притягнення заявника як військовослужбовця до повної матеріальної відповідальності не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини події настання збитків у вигляді нестачі майна з`ясував неповно, залишивши поза увагою об`єктивні дані, а саме : відсутність Відомостей та Актів прийому передачі майна, яке було прийнято позивачем у вересні 2022 року при прийнятті просади; чи було прийнято на облік майно, яке надходило під час перебування позивача на посаді; відсутність відповідальної особи за майно дивізіону з моменту загибелі 25.03.2022 року попереднього командирова взводу забезпечення ОСОБА_2 до призначення 27.09.2022 року ОСОБА_1 на цю посаду; відсутність Наказів командирова дивізіону про покладення обов`язків відповідальної за майно особи на час перебування позивача на стаціонарному лікування та на час перебування позивача в зоні виконання бойових задач.

Отже, оскільки при проведенні службового розслідування всі ці питання не були досліджені, а саме з`ясування кола цих питань суттєво впливає як на встановлення кола винних осіб, так й на встановлення часу зникнення (знищення) майна, так це прямо впливає й на суму матеріальної відповідальності кожної винної особи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в ході службового розслідування відповідачем не були встановлені особи, котрі були причетні до переміщення (навантаження, перевезення, розвантаження) військового майна та до зберігання майна і мають нести відповідальність за належну організацію цих процесів.

Саме через те, що при проведенні службового розслідування не було встановлено та документально підтверджено, що позивач при прийнятті посади прийняв те майно, яке відповідач вважає втраченим на час проведення службового розслідування, окрім того, судам першої та апеляційної інстанцій не надано доказів про постановку на облік військової частини майна та в який період воно вважається втраченим, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що притягнення позивача до матеріальної відповідальності у сумі 314 544, 89 грн. є не правомірним та не доведеним відповідачем.

Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів прогоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в ході розгляду справи відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, у порядку ч.2 ст.77 КАС України не доведено, що між виконанням позивачем службових обов`язків військовослужбовця та настанням збитків у вигляді нестачі майна на суму 314 544, 89 грн. з урахуванням перелічених вище факторів існує безпосередній причинно-наслідковий зв`язок та що у настанні цих збитків існує виключно вина ОСОБА_1 .

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що п.7.2 Наказу №630 від 19.04.2024 року належить скасуванню.

Разом з цим, щодо доводів апеляційної скарги про порушення відповідачем порядку проведення службового розслідування через те, що його не повідомили під підпис про початок службового розслідування, не відібрали належним чином прояснення та не ознайомили з Актом службового розслідування та Наказом №630, колегія суддів критично оцінює вказані доводи та зазначає, що останні спростовуються матеріалами, що містяться у справі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що необхідність передачі посади командира взводу матеріального забезпечення штабс-сержанту ОСОБА_5 - командиру гармати і артилерійського взводу 4 артилерійської батареї 2 артилерійського дивізіону, позивачеві було відомо, передача посади проходила в його присутності. Отже, позивач, як матеріально відповідальна особа, про виявлену нестачу майна дивізіону була обізнана.

Колегія суддів вважає, що відповідач дотримався вимог порядку проведення службового розслідування та ОСОБА_1 було надана можливість висловити свої заперечення та доводи під час проведення службового розслідування.

Стосовно посилання сторони позивача на розбіжності заповнення титульного аркушу Пояснень, колегія суддів критично оцінює такий довід, як такий, що спростовує факт відібрання пояснень у ОСОБА_1 під час проведення службового розслідування. Так, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що при повторному заповненні титульного аркушу Пояснень позивач навмисно та /або помилково зазначив іншу дату та не вірно заповнив графу «особа яка відбирає пояснення», але ці обставини ніяким чином не вплинули та не порушили його право на надання пояснень під час проведення службового розслідування, про що свідчить посилання на пояснення позивача в Акті службового розслідування. (арк. 3 Акту ).

Також, з огляду на те, що в/ч НОМЕР_1 є військовою частиною, яка приймає безпосередню участь в бойових діях та особистий склад військові частини знаходиться в декількох місцях дислокації задля виконання бойових здач, то є цілком допустимим при проведенні службового розслідування отримання пояснень за допомогою менеджерів та електронного зв`язку, такий шлях отримання пояснень не ущільнює чи звужує прав позивача.

В матеріалах справи міститься Акт від 07.05.2024 року Про відмову ОСОБА_1 від підпису та отримання витягу Наказу №630 та Акту службового розслідування від 19.04.2024 року. Вказане свідчить про дотримання відповідачем порядку проведення службового розслідування та спроби позивач перешкоджати законним діям відповідальних осіб в/ч НОМЕР_1 .

Вирішуючи позовні вимоги щодо зобов`язання військову частину НОМЕР_1 повернути незаконно утримані кошти та щомісячну премію в повному обсязі за квітень 2024 року, суд першої інстанції виходив з наступного.

Так, п.7.3 Наказу №630 від 19.04.2024 року викладений наступним чином: «В результаті неналежного виконання службових обов`язків та за шкоду завдану державі, на підставі абзацу 5 розділу ХVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців ЗСУ та деяким іншим особам, штабс-сержанту ОСОБА_1 , командиру відділення забезпечення 2 артилерійського взводу 5 артилерійського батареї 2 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 щомісячну премію, в повному обсязі за квітень 2024 року не нараховувати.».

Відповідно до положень ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

На думку суду першої інстанції, позовні вимоги щодо зобов`язання в/ч НОМЕР_1 повернути незаконно утримані кошти, нічим не обґрунтовані. В судовому засіданні 20.01.2025 року позивач зазначив, що не зважаючи на існування оскаржуваного Наказу №630 з його грошового забезпечення військовою частиною не було проведено утримань.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що права позивача щодо утримання коштів з його грошового забезпечення на виконання п.7.3 Наказу №630 відповідачем не порушенні а відтак, позовні вимоги в цій частині не належать задоволенню.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 повернути незаконно утримані кошти.

Щодо позовних вимог про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 повернути щомісячну премію в повному обсязі за квітень 2024 року, суд першої інстанції виходив з того, що ці позовні вимоги також не належать задоволенню, оскільки премія за квітень 2024 року на виконання п.7.4 Наказу №630 позивачеві не нараховувалася, а відтак й не отримувалася, що свідчить про відсутність порушеного права позивача.

Окрім того, як зазначає суд першої інстанції, позивачем в межах даної справи не оскаржувалися ані дії відповідача щодо ненарахування премії за квітень 2024 року, ані скасування п.7.3 Наказу №630 від 19.04.2004 року.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, колегія суддів зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, з метою повного та належного захисту прав позивача, колегія суддів, відповідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та обрати спосіб захисту порушеного права позивача, що в повній мірі сприяє досягненню ефективного захисту інтересів позивача та встановлює спосіб відновлення її права від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Зважаючи на встановлену судом протиправність п.7.2 оскаржуваного наказу №630 про притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності (п.7.3 визначено не нараховувати ОСОБА_1 премію за квітень 2024 року) та скасування їх судом, задля ефективного захисту прав позивача та відновлення порушеного права ОСОБА_1 на отримання належного грошового забезпечення, колегія суддів вважає, що позовна вимога про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 повернути щомісячну премію в повному обсязі за квітень 2024 року шляхом її нарахування та виплати є обґрунтованою.

Така вимога є похідною від вимоги про скасування протиправного рішення суб`єкта владних повноважень та прямо випливає з оскаржуваного наказу №630 (п.7.3).

Підставами для ненарахування премій військовослужбовцям є, зокрема, притягнення військовослужбовця до матеріальної відповідальності.

Відсутність такої підстави, в даному випадку скасування пунктів оскаржуваного наказу про притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності, вказує на протиправність не нарахування премії.

Відмова у ненарахуванні такої премії призведе до нових звернень до суду, що буде вказувати на неефективність захисту прав позивача при розгляді цієї справи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 мав право на нарахування премії, яка мала бути нарахована йому та виплачена у разі не існування оскаржуваного наказу №630.

Отже, оскільки пункт наказу №630 про притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності визнаний протиправним та скасований, відсутні підстави для позбавлення ОСОБА_1 права на таку премію.

Таким чином, вказана премія підлягає поверненню ОСОБА_1 шляхом її нарахування та виплати.

Отже, в даному випадку порушено право ОСОБА_1 на нарахування премії, що є підставою для її виплати, а отже помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що оскільки премія не нараховувалась, а відтак не отримувалась, це свідчить про відсутність порушеного права.

При цьому, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції не позбавлений використовуючи повноваження, передбачені ч.2 ст.9 КАС України, самостійно визначити формулювання резолютивної частини судового рішення, з метою її більш ефективного виконання та надання повного захисту правам Фролова В.І., зазначивши в ньому про повернення премії шляхом її нарахування та виплати.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити штаб-сержанту ОСОБА_1 , командиру відділення 2 артилерійського взводу 5 артилерійської батареї 2 артилерійського дивізіону Військової частини НОМЕР_1 щомісячну премію за квітень 2024 року в повному обсязі.

Згідно з вимогами ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до вимог ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.

За цим, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції від 20 січня 2025 року підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повернути штаб-сержанту ОСОБА_1 , командиру відділення 2 артилерійського взводу 5 артилерійської батареї 2 артилерійського дивізіону Військової частини НОМЕР_1 щомісячну премію за квітень 2024 року, на підставі ст.317 КАС України, з прийняттям в цій частині у справі №400/5735/24 нової постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Також кодегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, 20 січня 2025 року Миколаївським окружним адміністративним судом проголошено скорочене судове рішення (вступна та резолютивна частини судового рішення) по справі №400/5735/24 (т.2 а.с.57-58).

30 січня 2025 року судом першої інстанції виготовлений повний текст рішення Миколаївського окружного адміністративного суду по зазначеній справі, датований 30 січня 2025 року (т.2 а.с.73-87).

Колегія суддів вважає, що дата рішення Миколаївського окружного адміністративного суду « 30 січня 2025 року», замість вірної « 20 січня 2025 року», свідчить про допущення судом описки, яка підлягає виправленню судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 308; 310; 315; 317; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повернути штаб-сержанту ОСОБА_1 , командиру відділення 2 артилерійського взводу 5 артилерійської батареї 2 артилерійського дивізіону Військової частини НОМЕР_1 щомісячну премію за квітень 2024 року.

В цій частині прийняти у справі 400/5735/24 нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу від 19.04.2024 року №630, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити штаб-сержанту ОСОБА_1 , командиру відділення 2 артилерійського взводу 5 артилерійської батареї 2 артилерійського дивізіону Військової частини НОМЕР_1 щомісячну премію за квітень 2024 року в повному обсязі.

В решті рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 27.03.2025 року.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді Н.В. Вербицька К.В. Кравченко