Справа № 520/21888/24
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2025-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2025 р. Справа № 520/21888/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, повний текст складено 23.10.24 по справі № 520/21888/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі ГУ НП в Харківській області, відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області (п.і. 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, б. 13) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 02 липня 2019 року по 30 липня 2024 року, але не більше шести місяців, у сумі 69015 грн 56 коп. (шістдесят дев`ять тисяч п`ятнадцять) грн. 56 коп;

- зобов`язати Головне управління національної поліції в Харківській області (п.і. 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, б. 13) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 02 липня 2019 року по 30 липня 2024 року, але не більше шести місяців, у сумі 69015 грн 56 коп. (шістдесят дев`ять тисяч п`ятнадцять) грн 56 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що під час проходження служби у період з 07.11.2015 по 02.07.2019, відповідачем частково не нараховувалась та не виплачувалась ОСОБА_1 доплата за несення служби в нічний час, компенсація за невикористану частину щорічної відпустки, а також індексація грошового забезпечення, що підтверджується рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2024 по справі № 520/32342/23, на виконання якого 30.07.2024 відповідачем було виплачені кошти у розмірі 3643,70 грн на банківський рахунок позивача, тобто, проведено повний розрахунок при звільненні, однак середній заробіток за час затримки відповідного розрахунку виплачений не був.

За викладених обставин вважає, що наявні підстави для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, але не більш, як за шість місяців відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) у розмірі 69015,56 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 у справі № 520/21888/24 позов - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області з приводу не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 03.07.2019р.-29.07.2024р.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період 03.07.2019р.-29.07.2024р. у сумі 3.642,70грн. (три тисячі шістсот сорок дві грн. 70коп.).

Позов у решті вимог - залишено без задоволення.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області (ідентифікаційний код - 40108599; місцезнаходження - вул. Жон Мироносиць, буд. 13, м. Харків, 61002) на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_1 ; зареєстрована адреса місця проживання - АДРЕСА_2 ) 96,90 грн (дев`яносто шість гривень 90 коп) у якості компенсації витрат на оплату судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягає у неврахуванні релевантної практики Верховного Суду у аналогічних правовідносинах, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 по справі № 520/21888/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не правомірно застосовано критерії зменшення суми середнього заробітку до заявленого позивачем періоду стягнення в межах шести місяців (з 19.07.2022 по 19.01.2023), оскільки не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29.01.2024 по справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 по справі № 380/19103/22 та від 15.02.2024 по справі № 420/11416/23, відповідно до яких, щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, не застосовується принцип співмірності до суми середнього заробітку.

В іншій частині зміст апеляційної скарги є тотожним змісту позовної заяви.

У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

В обґрунтування відзиву зазначив, що при визначенні розміру суми компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід застосовувати алгоритм обчислень, при якому буде досягнута пропорційність між розміром стягнення з роботодавця та розміром невиплачених працівнику сум, оскільки передбачена статтею 117 КЗпП України така міра юридичної відповідальності спрямована на відновлення суб`єктивного права робітника на своєчасне отримання винагороди за вже виконану роботу, а не на безпідставне збагачення людини безвідносно до реального виконання робочих функцій, а відтак таке відшкодування не повинно перевищувати розміру боргу. Переконував, що незастосування судом першої інстанції принципу співмірності призводить до несправедливого набуття ОСОБА_1 у власність активів від Держави поза межі розумного балансу між публічним інтересом суспільства і приватним інтересом колишнього поліцейського.

Крім того, звернув увагу, що відповідно до довідки, виданої УФЗБО ГУ НП в Харківській області, середньоденна заробітна плата позивача складає 353,74 грн, а не 375,08 грн, як зазначає позивач.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що у період часу з 07.11.2015 по 02.07.2019 позивач проходив службу в підрозділах ГУ НП в Харківській області Національної поліції України.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 02.07.2019 № 196ос «по особовому складу», звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 2 (через хворобу) частини 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» капітана поліції ОСОБА_1 (0087365), інспектора з ювенальної превенції сектору превенції патрульної поліції Зміївського відділу поліції ГУНП в Харківській області, з 02.07.2019.

Отже, датою звільнення позивача із служби в поліції є 02.07.2019.

При звільненні з поліції ОСОБА_1 було виплачено грошове забезпечення, а саме: оклад за посадою - 154,84 грн, оклад за спеціальним званням - 116,13грн, надбавка за стаж служби - 108,39 грн, премія - 314,25 грн, індексація - 57,23 грн, одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі - 112.884,77 грн. З урахуванням утримання військового збору сума до виплати склала - 109177,17 грн.

За викладеними у позові твердженнями, після звільнення з Національної поліції України позивачем встановлено, що відповідачем порушено його право на отримання грошового забезпечення у належному розмірі у зв`язку з невиплатою індексації грошового забезпечення та доплати до грошового забезпечення за несення служби у нічний час за період січень-квітень 2017 року та квітень 2018 року, внаслідок чого ОСОБА_1 у неповному обсязі отримав заробітну плату при звільненні. Не погодившись із повнотою розрахунку при звільненні зі служби в Національній поліції України, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2024 по справі №520/32342/23 позов було задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 01.11.2017 року, доплати за службу у нічний час за період з 01 січня 2017 року по 27 квітня 2018 року (включно), грошової компенсації за невикористану частину відпустки за 2018 рік у кількості 25 діб. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 01.11.2017 року.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату за службу у нічний час за період з 01 січня 2017 року по 27 квітня 2018 року (включно) за відпрацьовані нічні зміни із наступним розрахунком в погодинній кількості: за 2017 рік: 01.01.2017 - 6 годин; 11.01.2017 6 годин; 13.01.2017 6 годин; 17.01.2017 6 годин; 10.02.2017 3 години; 17.02.2017 6 годин; 23.02.2017 6 годин; 25.03.2017 6 годин; 19.04.2017 6 годин; 28.04.2017 6 годин; за 2018 рік: 27.04.2018 - 6 годин.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану частину відпустки за 2018 рік у кількості 25 діб.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2024 у справі № 520/32342/23 ОСОБА_1 було нараховано та виплачено: індексацію грошового забезпечення у сумі 3375,17 грн; доплату до грошового забезпечення за несення служби у нічний час за період січень-квітень 2017 року та квітень 2018 року в сумі 324,02 грн. З урахуванням утримання 1,5% військового збору позивачу було перераховано - 3643,70 грн.

Згідно з наданою суб`єктом владних повноважень на вимогу суду довідкою про доходи позивача від 09.07.2024 № 789 розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 за період травень 2019 року - червень 2019 року складає - 353,74 грн (травень 2019 року - 10788,92 грн, червень 2019 року - 10788,92 грн).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області з приводу не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 03.07.2019 по 29.07.2024, суд першої інстанції виходив з наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який дорівнює 184 дня, у розмірі 3642,70 грн згідно зі статтею 117 КЗпП України у редакції, яка діяла після 19 липня 2022 року.

При цьому судом враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, та у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 812/1259/17, щодо компенсаційного характеру, запровадженого статтею 117 Кодексу законів про працю України заходу юридичної відповідальності, який вимагає застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності.

За висновком суду, розмір компенсації як справедливої міри майнової відповідальності суб`єкта владних повноважень перед колишнім публічним службовцем (а не виду абсолютного покарання) за затримку остаточного розрахунку при звільненні з урахуванням усіх факторів, зокрема, триваючої з 24.02.2022 повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України, потреба у відсічі якої об`єктивно вимагає першочергового спрямування коштів Державного бюджету України на цілі, котрі знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із прагненням до збереження у майбутньому Держави Україна та Українського народу (у тому числі і за рахунок проведення на користь діючих військовослужбовців, які наразі ціною власного життя і здоров`я боронять Батьківщину від ворогів, поточних грошових платежів у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. № 168), не може бути обчислений без урахування окреслених вище критеріїв зменшення.

З метою належного захисту порушеного права позивача, та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважав за необхідне зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період 03.07.2019 - 29.07.2024 у сумі 3642,70 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України (в редакції, що була чинною до 19.07.2022) встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 року (дата набрання чинності Закону № 2352-IX) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за 6 місяців такого прострочення.

Колегія суддів враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

За правилами обчислення строків, передбачених цим Кодексом, встановлених положеннями статті 241-1 КЗпП, строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Аналіз вищенаведеної норми права дозволяє дійти висновку, що першим днем нарахування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з позивачем є наступний за днем події фактичного припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та ГУ НП в Харківській області.

Колегією суддів встановлено та визнається сторонами по справі, що з 02.07.2019 позивача звільнено зі служби у ГУ НП в Харківській області.

Водночас, остаточний розрахунок із позивачем на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2024 у справі № 520/32342/23 проведено лише 30.07.2024, зокрема, позивачу виплачені недоотримані суми індексації грошового забезпечення, доплати за несення служби у нічний час, а також компенсації за невідбуту щорічну відпустку у розмірі 3643,70 грн, що підтверджується випискою з банківського рахунку ОСОБА_1 за 30.07.2024, яка наявна в матеріалах справи (а.с 19).

Таким чином, у зв`язку зі звільненням позивача, у відповідача припинився обов`язок виплачувати ОСОБА_1 грошове забезпечення, проте, як у роботодавця, залишилось зобов`язання виплатити на користь працівника середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні (припиненні трудових правовідносин).

Враховуючи, що на дату звільнення (02.07.2019) ОСОБА_1 відповідачем не проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, а такий розрахунок здійснено лише на виконання рішення суду 30.07.2024, наявні підстави для застосування до ГУ НП в Харківській області наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України.

Колегія суддів наголошує, що право на отримання компенсації майнових втрат, яких позивач зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку відповідача, що підтверджено судовим рішенням, у розумінні статті 117 КЗпП України не поставлено законодавцем в залежність від його звернення до ГУ НП в Харківській області, як роботодавця, оскільки останній був в силу закону зобов`язаний провести таку виплату одночасно з виплатою недоотриманих позивачем сум за весь період такого невиконання.

Невиконання такого обов`язку є підставою для визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як зазначалось вище, днем звільнення позивача є 02.07.2019, тобто двома попередніми місяцями перед звільненням є травень 2019 року (31 календарний день) та червень 2021 року (30 календарних днів).

З наявної в матеріалах справи довідки про доходи № 789 від 09.07.2024 (а.с. 51), виданої ОСОБА_1 , колегією суддів встановлено, що середньоденне грошове забезпечення позивача за травень червень 2019 року склало 353,74 грн.

На переконання колегії суддів, при вирішенні спірних правовідносин необхідно врахувати останню правову позицію Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 06.12.2024 по справі № 440/6856/22, сформовану щодо застосування положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, та після цієї дати при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, у вищенаведеній постанові, Судова палата зазначила, що аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах.

Також необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.

Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

Крім того, з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.

У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата вважала, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.

Зважаючи на наведене, Судова палата вважала за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 20.06.2024 у справі № 120/10686/22, у якій зроблено протилежний висновок щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону № 2352-IX.

Відступаючи у цій справі від висновків Верховного Суду, які викладено у вказаній постанові, Судова палата зазначила, що відповідно до сформованої практики такий перелік судових рішень не є вичерпним.

Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Застосовуючи наведений підхід Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що у цій справі, з урахуванням меж заявлених позовних вимог (стягнення середнього заробітку у межах шестимісячного періоду), розрахунок суми середнього заробітку за час затримки такої виплати повинен бути здійсненний в межах шести місяців, тобто з 19.07.2022 (після набрання чинності Законом № 2352-ІХ) по 19.01.2023.

При цьому, з огляду на вищенаведені висновки Верховного Суду, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про необхідність застосування принципу співмірності та відповідно зменшення суми відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку.

Слід зазначити, що відповідачем 06.01.2025 подано до суду апеляційної інстанції докази нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 по справі № 520/21888/24 у розмірі 3460,56 грн (платіжна інструкція № 49402560 від 25.12.2024) та докази компенсації витрат на оплату судового збору за подання позовної заяви у розмірі 96,90 грн (платіжна інструкція № 494025698 від 26.12.2024)

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 по 19.01.2023 (184 дні) - у розмірі 65088,16 грн (353,74 грн х 184 дні), а тому, з урахуванням вже здійсненої відповідачем виплати на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 по справі № 520/21888/24 у розмірі 3460,56 грн, на користь позивача підлягають стягненню кошти за період затримки розрахунку у розмірі 61627,60 грн (65088,16 грн 3460,56 грн), що відповідає положенням статі 117 КЗпП України та свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи встановлену судом апеляційної інстанції протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.07.2019 по 29.07.2024 включно, колегія суддів вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 61627,60 грн (шістдесят одна тисяча шістсот двадцять сім гривень 60 копійок).

На виконання вимог статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи, що суд першої інстанції неправильно визначив розмір належного позивачу відшкодування, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 по справі № 520/21888/24 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову та зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період 03.07.2019р.-29.07.2024р. у сумі 3.642,70грн. (три тисячі шістсот сорок дві грн. 70 коп.) з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 2 статті 139 КАС України).

Згідно з частиною 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 7 ст.139 КАС України).

З наявних в матеріалах справи квитанції № СА22-ТВТХ-ХР29-НСА3 від 01.08.2024 та платіжної інструкції № 13КК-СН3Т-1765-ВЕЕ5 від 30/10/2024 вбачається, що позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 968.96 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 1453,44 грн, що в загальному розмірі становить 2422,40 грн.

Отже, враховуючи висновки суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог та часткове відшкодування відповідачем витрат позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви (96,90 грн), відповідно до частини 6 статті 139 КАС України, слід стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 2325,50 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, як суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ч. 4 ст.229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 по справі № 520/21888/24 - скасувати в частині відмови у задоволенні позову та зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період 03.07.2019р.-29.07.2024р. у сумі 3.642,70 грн.

Прийняти в цій частині постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області (61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, б. 13, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 03.07.2019 по 29.07.2024 у розмірі 61627,60 грн (шістдесят одна тисяча шістсот двадцять сім гривень 60 копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області (61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, б. 13, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 2325,50 (дві тисячі триста двадцять п`ять гривень п`ятдесят копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій Я.М. Макаренко