Справа № 380/17077/24
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2025-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/17077/24 пров. № А/857/32719/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

з участю секретаря судового засідання Ханащак С. І.,

представника позивача Терлецького О. М.,

представника відповідача Твердохліб І. М,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові апеляційну скаргу Львівської митниці на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року (прийняте в м. Львові суддею Мартинюком В. Я.; дата складення повного судового рішення не вказана) в справі № 380/17077/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив

- визнати протиправним та скасувати рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів № UA209000/2024/000386/2 від 17 липня 2024 року.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що при визначенні митної вартості товару Львівська митниця взяла до уваги ціну абсолютно нового автомобіля, не взявши до уваги висновок про якісні характеристики товарів, підготовлений спеціалізованими експертними організаціями. Стверджує, що Львівська митниця змінила правовий статус Car Trade Group задля винесення незаконного рішення про коригування митної вартості. Зазначає, що здійснив переказ від 23.04.2024 у розмірі 21 508,39 доларів на рахунок Copart Inc. Member Wire Account, чим фактично підтвердив покупку даного автомобіля на аукціоні Copart. Оплата вартості аукціону площадки Copart виключає потребу переводити кошти на реквізити продавця автомобіля, оскільки сам розрахунок проводиться із торговим майданчиком Copart, який у свою чергу проводить розрахунок із продавцем автомобіля. Правильність визначення позивачем митної вартості товару за ціною договору, а також об`єктивна можливість застосування першого методу не були спростовані відповідачем. У митного органу була реальна можливість перевірити (уточнити) задекларовану вартість імпортованого транспортного засобу, оскільки квитанція про продаж лоту № 51001074 містить відомості про продавця, його поштову адресу, номер підприємства, однак відповідачем заходи щодо уточнення дійсної вартості імпортованого товару вжиті не були.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів № UA209000/2024/000386/2 від 17 липня 2024 року.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1696 (одну тисячу шістсот дев`яносто шість) грн 70 коп.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці на користь ОСОБА_1 4000 (чотири тисячі) грн 00 коп. понесених судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржила Львівська митниця, яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги, з покликаннями на фактичні обставини справи, норми законодавства та судову практику, обґрунтовує тим, що під час здійснення митного оформлення товару за поданою позивачем митною декларацією виявлено розбіжності та відсутність належних документів, що підтверджують всі складові митної вартості, у зв`язку з чим у митного органу виникли обґрунтовані сумніви щодо правильності визначення декларантом митної вартості. У додатково наданих документах декларант не усунув та не роз`яснив виявлені розбіжності. Зважаючи на викладене, відповідач не визнав заявлену декларантом митну вартість, провів консультації та прийняв оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів. Зокрема, у поданих документах є розбіжності в історії авто, що суперечить відомостям, зазначеним в інвойсі. Щодо форми та змісту рішення про коригування митної вартості товарів зазначає, що вказане рішення в повній мірі відповідає приписам частин другої та третьої статті 55 МК України та затвердженій наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 598 формі рішення про коригування митної вартості товарів. Так, графа 33 оскаржуваного рішення «Обставини прийняття Рішення та джерела інформації, що використовувалися митним органом для визначення митної вартості» містить передбачені законодавством причини, через які митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), також чітко обґрунтовано необхідність перевірки спірних правовідносин та зазначено документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності, а також містить джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості. На спростування висновків суду про необґрунтованість обрання резервного методу визначення митної вартості вказує на неможливість застосування попередніх методів за відсутністю у митного органу і декларанта інформації про подібні товари, неподання декларантом розрахунків та відповідних даних для розрахунків, необхідних для визначення митної вартості за попередніми методами. Вказує, що під час роботи з аналізу, виявлення та оцінки ризиків митним органом була використана як джерело довідкової інформації, наряду з іншими доказами, наявними в його розпорядженні, інформація, яка розміщена в мережі Інтернет. Додатково апелянт надав до суду скріншот в аукціону Copart, відповідно до якої спірний автомобіль було продано за 49 900 $. Щодо витрат на професійну правничу допомогу вказує, що стягнута судом першої інстанції сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн є значно завищеною та неспівмірною із обсягом виконаної роботи.

ОСОБА_1 через свого представника подав до суду відзив на вказану апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що винесене в результаті повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, в повній мірі відповідає практиці Верховного Суду, що сформувалася в цій категорії справ, а тому посилання апелянта на необґрунтованість рішення є абсолютно безпідставними.

Вимоги відзиву обґрунтовує загалом тими ж доводами, що й вимоги позовної заяви. Вказує на відсутність розбіжностей в документах щодо дати продажу; так, згідно перекладу квитанції про продаж в торговій організації Copart засвідчено дату продажу 16.04.2024, проте митний орган не розібрався в наданих документах та допустив їй невірне трактування. Додатково надав документи, які, на його думку, підтверджують задекларовану ним митну вартість товару. Щодо витрат на правничу допомогу вказав, що у розрахунку адвоката деталізовано види та обсяг витрат та правничу допомогу та вказав, що ці витрати були в повній мірі пов`язані з розглядом справи. Додатково він подав до суду пояснення, у якому вказав, що перевірити суму продажу спірного автомобіля можна на сторінці продажу автомобіля https://usa-auto-online.com/en/auction/51001074-BMW-X5-2020-GREEN-VIN_5UXCR6C00L9C12691. В оскаржуваному рішенні відповідач посилається на сторінку в інтернеті https://www.jdpower.com/cars/2020/bmv/x5/utility-4d-40i-awd., на якій взагалі немає жодної інформації про аукціон; а ціна визначається як «середня сплачена». Разом з тим, уявна відповідачем ціна продажу 49 900 $ розміщена як початкова ціна аукціону на українському інтернет-ресурсі https://plc.ua/auctions/lot/bmw/x5/utility-4d-40i-awd, на якому Copart не торгує. На американському інтернет ресурсі ttps://bidfax.info/bmv/x5/23495257-bmw-x5-xdrive40i-2020-green-301-6-vin-5uxcr6c0019c12691.html вказано ціну продажу спірного автомобіля 20 000 $ і дату продажу - 16.04.2004.

У судовому засіданні представник апелянта підтримала вимоги апеляційної скарги з аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити. Представник позивача, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити з таких підстав.

Як встановлено судом, позивач 12 липня 2024 р. з метою митного оформлення товару позивач подав до відповідача електронну митну декларацію № 24UA86U0.

Декларантом визначена митна вартість за основним методом у розмірі 21 508,00 USD.

На підтвердження обґрунтованості заявленої в МД митної вартості товару та обраного методу її визначення декларант надав митному органу разом з декларацією такі документи:

- рахунок-фактура № 795264 від 25.06.2024;

- декларація про походження товару № 537 від 12.07.2024;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_1 від 16.08.2023;

- документ, що підтверджує вартість перевезення товару від 12.07.2024;

- висновок про якісні характеристики товару № 537 від 12.07.2024;

- внутрішній договір № 56913330 від 27.06.2024;

- договір про надання послуг митного брокера № 109 від 12.07.2024;

- довідка № 2024-44463 від 03.07.2024;

- заява на видачу посвідчення від 12.07.2024;

- історія авто Carfax від 03.07.2024;

- цінова інформація AutoAstat від 12.07.2024;

- платіжне доручення, що підтверджує сплату митних платежів № 0.0..1 від 30.06.2024;

- платіжне доручення № 0.0..1 від 12.07.2024, що підтверджує сплату митних та інших платежів;

- паспортний документ НОМЕР_2 від 20.05.2024;

- паспортний документ фізичної особи, що містить інформацію про місце постійного або тимчасового проживання AH 955579 від 06.04.2011.

Під час здійснення митного оформлення за вказаною митною декларацією митним органом було опрацьовано інформацію, що міститься у поданих до митного оформлення документах та виявила таке:

- згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_1 від 16.08.2023 покупцем є Car Trade Group з датою купівлі 16.04.2024. Проте до митного оформлення подано інвойс, де покупцем зазначений Antonenko Oleksandr.

- згідно з інформації з документа Історія авто Carfax транспортний засіб проданий 26.04.2024, проте згідно поданого до митного оформлення інвойсу № 795264 транспортний засіб продано 16.04.2024;

- у поданому до митного оформлення інвойсі 795264 відсутні банківські реквізити продавця, будь-які інші документи з банківськими реквізитами до митного оформлення не подавалися, що свідчить про наявність документів, які до митного оформлення не подавалися;

- згідно додатково наданого витягу з ресурсу www.usa-auto-online.com продаж транспортного засобу відбувся 30.04.2024, що суперечить відомостям, зазначеним у інвойсі 795264.

У зв`язку з виявленими розбіжностями та відсутністю належних документів, що підтверджують всі складові митної вартості, відповідно до статті 53 МК України митний орган надіслав декларанту вимогу про надання додаткових документів для підтвердження митної вартості товарів:

1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;

2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);

3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту);

4) виписку з бухгалтерської документації;

5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів;

6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;

7) копію митної декларації країни відправлення;

8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Вказано, що декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у нього документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару.

На вимогу митниці позивач подав додаткові документи.

Позаяк, на переконання відповідача, у додатково поданих документах декларант не усунув та не роз`яснив виявлені розбіжності, Львівська митниця не визнала заявлену митну вартість.

Після проведення консультацій з декларантом, у зв`язку з неможливістю застосування методів 2а, 2б, 2в, 2г (стаття 57 МК України) митним органом було використано метод 2ґ (резервний).

У зв`язку з цим 17.07.2024 митним органом було прийнято Рішення про коригування митної вартості товарів № UA209000/2024/000386/2, у якому зазначено такі порушення:

- згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 151798388 від 16.08.2023 покупцем вказано компанію Car Trade Group з датою купівлі 16.04.2024. Проте, до митного оформлення подано інвойс де покупцем зазначений Antonenko Oleksandr;

- згідно з інформації з документу Історія авто Carfax транспортний засіб продано 26.04.2024, проте згідно поданого до митного оформлення інвойсу 795264 транспортний засіб продано 16.04.2024;

- в поданому до митного оформлення інвойсі 795264 відсутні банківські реквізити продавця, будь-які інші документи з банківськими реквізитами до митного оформлення не подавались;

- згідно додатково наданого витягу з ресурсу www.usa-auto-online.com продаж транспортного засобу відбувся 30.04.2024, що суперечить відомостям зазначеним в інвойсі 795264.

Сума донарахованих платежів за вказаним рішенням становить 165 572,47 грн.

Львівською митницею було відмовлено у митному оформленні задекларованого товару, у зв`язку з чим оформлено Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA209120/2024/000251.

Вважаючи зазначене рішення про коригування митної вартості товарів неправомірним, ОСОБА_1 звернулося до суду із вказаним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що митний орган, маючи всі необхідні та визначені чинним законодавством документи, при перевірці відповідності митної вартості визначеної декларантом у митних деклараціях, поза межами повноважень наданими законодавством, надавав перевагу числовим показникам та змісту одного документу без порівняння з числовими показниками та змістом інших документів, які у своїй сукупності підтверджували митну вартість.

Оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів не відповідає критеріям правомірності, передбачених пунктами 1 та 3 частини другої статті 2 КАС України, а обрання митним органом саме такої вартості не було жодним чином обґрунтовано.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та підставність позовних вимог і вважає, що позов підлягає задоволенню.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і загалом є правильними з огляду на таке.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади державної митної справи, зокрема, процедури митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, умови та порядок справляння митних платежів, визначаються Митним кодексом України (далі - МК України) та іншими законами України.

Відповідно до частині першої статті 49 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Частиною першою статті 51 МК України передбачено, що митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані, зокрема, подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню (частина друга статті 52 МК України).

Відповідно до статті 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:

1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;

2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;

3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);

4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;

5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;

6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;

7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;

8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування (частина друга статті 53 МК України).

Як визначено у частині третій статті 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:

1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;

2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);

3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту);

4) виписку з бухгалтерської документації;

5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів;

6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;

7) копію митної декларації країни відправлення;

8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті (частина п`ята статті 53 МК України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митний органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Згідно з частинами шостою та сьомою вказаної статті МК України митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі:

1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості;

2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;

3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу;

4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

У разі, якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.

Відповідно до частини першої статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:

1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Положеннями частин другої та третьої статті 57 МК України визначено, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

За приписами частини восьмої статті 57 МК України у разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що основним методом визначення митної вартості товарів є перший метод (за ціною договору), але обов`язок довести задекларовану митну вартість товару лежить на декларанті. Декларант при митному оформленні імпортованого товару зобов`язаний надати документи за переліком, визначеним частиною другою статті 53 МК України. Контролюючий орган вправі витребувати додаткові документи на підтвердження задекларованої митної вартості у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Водночас, наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Такі сумніви можуть бути зумовлені, зокрема неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товару, невідповідністю характеристик товару, зазначених у поданих документах, результату митного огляду цього товару, порівнянням заявленої митної вартості з митною вартістю ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 7 травня 2020 у справі № 826/10527/17, у постанові від 9 червня 2020 року у справі №1.380.2019.002044.

Вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, не передбачені Митним кодексом України (стаття 53) заборонено, проте надання документів, які підтверджують митну вартість товарів, що визначені частиною другою статті 53 Митного кодексу України, є обов`язком декларанта. До таких документів які підтверджують митну вартість товарів відносять зокрема такі документи як рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу), банківські платіжні документи, або інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що стосуються оцінюваного товару та які підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару.

За змістом цих норм обов`язок доведення митної ціни товару покладено на позивача. При цьому митний орган у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, може витребувати додаткові документи. Наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою, позаяк з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Митний орган зобов`язаний зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки сумнівних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності. Вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, не передбачені МК України заборонено.

Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки саме з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Наведені приписи зобов`язують митний орган зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.

Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митниця повинна вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.

Водночас, відсутність в рішенні про коригування митної вартості товарів інформації з належним обґрунтуванням того, що документи, подані декларантом для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, витребування митницею додаткових документів без зазначення обставин, які ці документи повинні підтвердити, свідчать про протиправність рішення щодо застосування іншого, ніж основний метод, визначення митної вартості товарів.

Вказані висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду, висловленими, зокрема, у постановах від 12.03.2019 № 820/8016/15, від 24.01.2019 № 820/636/17.

За положеннями частини першої стаття 64 МК України, у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58-63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GAТТ).

Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях (частина друга стаття 64 МК України).

Митна вартість імпортних товарів не визначається згідно із положеннями цієї статті на підставі: 1) ціни товарів українського походження на внутрішньому ринку України; 2) системи, яка передбачає прийняття для митних цілей вищої з двох альтернативних вартостей; 3) ціни товарів на внутрішньому ринку країни-експортера; 4) вартості виробництва, іншої, ніж обчислена вартість, визначена для ідентичних або подібних (аналогічних) товарів відповідно до положень статті 63 цього Кодексу; 5) ціни товарів, що поставляються з країни-експортера до третіх країн; 6) мінімальної митної вартості; 7) довільної чи фіктивної вартості (частина третя статті 64 МК України).

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 54 МК України митний орган під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний, зокрема, надавати декларанту або уповноваженій ним особі письмову інформацію щодо порядку і методу визначення митної вартості, застосованих у разі коригування митної вартості, а також щодо підстав здійснення такого коригування.

У разі якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично (частина сьома статті 54 МК України).

Частиною другою стаття 55 МК України встановлено, що прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити:

1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано;

2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом;

3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана митним органом;

4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.

Так, у рішенні про коригування заявленої митної вартості, митний орган повинен навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію, яка використовувалася митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу.

Як встановлено судом, спір у вказаній справі виник з приводу правильності визначення декларантом митної вартості імпортованого товару - автомобіля марки BMW X5 XDRIVE4 та надання відповідачу необхідних документів для підтвердження заявленої митної вартості товару.

При цьому, відповідач вважав, що подані до митного контролю документи не підтверджують заявлену вартість товару, а також у митниці є інформація про більшу митну вартість ідентичних товарів, у зв`язку з чим витребував від декларанта додаткові документи а, позаяк декларант не подав достатніх документів для підтвердження заявленої митної вартості, митну вартість товару визначено відповідачем за резервним методом на підставі наявної у митниці цінової інформації на рівні 35 625,00 USD.

Як зазначено вище, на підтвердження обґрунтованості заявленої в МД митної вартості товару та обраного методу її визначення декларант надав митному органу разом з декларацією такі документи:

- рахунок-фактура № 795264 від 25.06.2024;

- декларація про походження товару № 537 від 12.07.2024;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_1 від 16.08.2023;

- документ, що підтверджує вартість перевезення товару від 12.07.2024;

- висновок про якісні характеристики товару № 537 від 12.07.2024;

- внутрішній договір № 56913330 від 27.06.2024;

- договір про надання послуг митного брокера № 109 від 12.07.2024;

- довідка № 2024-44463 від 03.07.2024;

- заява на видачу посвідчення від 12.07.2024;

- історія авто Carfax від 03.07.2024;

- цінова інформація AutoAstat від 12.07.2024;

- платіжне доручення, що підтверджує сплату митних платежів № 0.0..1 від 30.06.2024;

- платіжне доручення № 0.0..1 від 12.07.2024, що підтверджує сплату митних та інших платежів;

- паспортний документ НОМЕР_2 від 20.05.2024;

- паспортний документ фізичної особи, що містить інформацію про місце постійного або тимчасового проживання НОМЕР_3 від 06.04.2011.

З приводу зазначених митним органом у Рішенні про коригування митної вартості товарів розбіжностей судом встановлено таке:

- згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 16.08.2023 покупцем вказано компанію Car Trade Group з датою купівлі 16.04.2024. Проте, до митного оформлення подано інвойс де покупцем зазначений Antonenko Oleksandr.

Проте, як встановлено судом, Car Trade Group є експортером згаданого транспортного засобу, а власником є ОСОБА_2 , що видно, зокрема, із електронної експортної інформації.

А надані контролюючому органу документи, зокрема, товарний чек Copart, довідкове повідомлення експерта авто товарознавця та інші документи, в повній мірі підтверджують те, що саме позивач є його власником.

- згідно з інформації з документу Історія авто Carfax транспортний засіб продано 26.04.2024, проте згідно поданого до митного оформлення інвойсу 795264 транспортний засіб продано 16.04.2024; згідно додатково наданого витягу з ресурсу www.usa-auto-online.com продаж транспортного засобу відбувся 30.04.2024, що суперечить відомостям зазначеним в інвойсі 795264.

Щодо зазначеного позивач надав до суду переклад квитанції про продаж з торгової організації Copart, де зазначено таке:

16.04.2024 дата продажу

17.04.2024 комісія покупця 1,150.00

26.04.2024 ціна продажу 20,000.00

26.04.2024 екологічний збір 10.00

26.04.2024 віртуальний збір 149.00

26.04.2024 шлюз 79.00

26.04.2024 пізній платіж 50.00

29.04.2024 зворотній збір перерозподілу 50.00

30.04.2024 збір за отримання титулу 20.00

26.04.2024 платіж покупця 21'508.00

Загальна сума (USD).

Тобто, 26.04.2024 є датою отримання торговою організацією Copart платежу покупця, а не датою продажу.

23.04.2024 ОСОБА_1 створив переказ у сумі 21,508.39 USD на рахунок Copart Inc. Member Wire Account, а 24.04.2024 платіж був відправлений, що підтверджено копією квитанції.

Відтак, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що дата проведення електронного аукціону є датою укладення договору купівлі-продажу, а дата платежу - дата розрахунку за договором купівлі-продажу.

Підтвердженням того, що автомобіль був проданий саме 16.04.2024 підтверджується також витягом із інтернет-ресурсу Bidfax-info.

Також, як встановлено судом, інші дати, на які посилається контролюючий орган, можуть включати періоди додаткового погодження продавцем автомобіля ціни, за яку його було продано 16.04.2024, доставки автомобіля із страхового аукціону до морського порту.

- в поданому до митного оформлення інвойсі 795264 відсутні банківські реквізити продавця, будь-які інші документи з банківськими реквізитами до митного оформлення не подавались.

Як встановлено судом, відповідно до вказаного товарного чеку (квитанції про продаж) Copart продавцем у цьому випадку є ТОВ Атлантік Хіт, продано через Copart, 12850 NW 27-а Авеню Опа-Лока, Флорида, 33054-5051.

За загальним правилом розрахунок за виграний лот на вказаному страховому аукціоні проводиться саме із зазначеним аукціоном. Надалі страховий аукціон проводить розрахунок уже із продавцем автомобіля. Загальна сума при цьому, яку покупець автомобіля сплачує страховому аукціону, включає вартість самого виграного лоту, який передається продавцю автомобіля та аукціонного збору, який розраховується відповідно до вартості виграного авто.

При цьому, як видно з інструкції про банківський переказ (US Wire Instructions.docx) на сайті Copart за придбаний транспортний засіб, переказ здійснюється за реквізитами:

Назва банку: Wells Fargo Bank

Ім`я рахунку: Copart,Inc. Member Wire Account

Номер рахунку:

Номер ABA: 121000248

Адреса банку: Wells Fargo Bank

420 Montgomery Street 7thFloor

San Francisco, CA 94104

Код Swift: WFBIUS6S (International Wires)

Також необхідно вказати свій номер учасника або згенерований Copart посилальний номер в інформації про переказ. Якщо платіж за конкретний транспортний засіб, можна вказати також номер лоту (наведено приклад).

Як видно із підтвердження переказу WISE, позивачем проведено оплату за вказаними вище реквізитами одержувачу Copart Inc. у сумі 21 508,00 USD.

Вказані вище документи, на переконання суду, не викликають сумнівів у достовірності відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена за цей товар.

Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, зокрема у постановах від 12.03.2019 у справі 826/2313/16, від 13.06.2019 у справі 820/6315/15, що вимоги частини третьої та четвертої статті 53 та частини другої статті 58 МК України зобов`язують митний орган зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких зможе усунути сумніви у їх достовірності. Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товару, митний орган повинен вказати, які саме складові митної вартості товару є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові та які конкретні документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.

Проте в оскаржуваному рішенні відповідач не вказував на неправильність проведеного розрахунку митної вартості, зазначеної у митній декларації; не зазначив, які саме складові митної вартості не підтверджені документально та які саме відомості відсутні/не піддаються обчисленню у поданих декларантом документах.

Як видно із оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів джерелом для такого коригування слугувала цінова інформація на спеціалізованому інтернет ресурсі https://www.jdpower.com/cars/2020/bmv/x5/utility-4d-40i-awd. 34 025 $ + 1600 $ (транспортні витрати). Коригування на розмір партії товару та комерційні рівні не здійснювалося.

Відповідно до пунктів 2, 4 частини другої статті 55 МК України прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити:

наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом;

обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.

З цього приводу Верховний Суд висловив правову позицію, за якою у рішенні про коригування заявленої митної вартості, крім номера та дати митної декларації, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу (постанова від 08 лютого 2019 року в справі № 825/648/17).

Проте, як видно із оскаржуваного рішення про коригування про коригування митної вартості товарів, жодних пояснень щодо зробленого коригування та докладної інформації щодо порівнюваного товару таке рішення не містить.

Також зі змісту сайту https://www.jdpower.com/cars/2020/bmv/x5/utility-4d-40i-awd. видно, що такий належить компанії JD Power and Associates (дилер), яка займається купівлею-продажем автомобілів, що не відповідає умовам продажу ввезеного позивачем автомобіля - аукціон; відсутні будь-які відомості про проведені аукціони; а ціна визначається як «середня сплачена» 38 280 $ (36 701$ - 40 018 $); при цьому не враховано й пробіг автомобіля, його стан тощо.

Водночас, за результатами перевірки зазначених позивачем сайті колегія суддів встановити, що ціна продажу спірного автомобіля складає 20 000 $.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Позаяк відповідач не надав суду жодного доказу, який би спростував зміст поданих декларантом документів, а подані до митного оформлення документи в повній мірі підтверджують ціну придбання товару, не містять розбіжностей, а також дають можливість повністю ідентифікувати товар, за придбання якого були сплачені відповідні кошти, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції в тому, що оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів № UA209000/2024/000386/2 від 17 липня 2024 року прийняте за відсутності передбачених законодавством підстав та необґрунтовано, а тому є підстави для визнання їх неправомірними та скасування.

Загалом доводи апелянта спростовані зазначеними вище аргументами; решта доводів апеляційної скарги на законність рішення суду першої інстанції не впливають та висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак не потребують додаткового аналізу.

Щодо покликань апелянта на наявну у нього інформацію про іншу вартість продажу спірного автомобіля, за наявності наданих позивачем документів та інформації, яка міститься на вказаних ним сайтах, що в повній мірі підтверджують задекларованому ним вартість, то за результатами перевірки судом вказаної інформації як на сайті купівлі автомобіля, так і на сайті його продажу, то інформація про автомобілі з VIN-номером НОМЕР_4 на вказаних сайтах відсутня.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Тобто, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про та необхідність їх задоволення.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із висновками суду першої інстанції в частині стягнутих на користь позивача витрат на правничу допомогу з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частинами першою, другою та пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

З урахуванням зазначених вище приписів статей 132, 139 КАС України документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

За приписами частин третьої - сьомої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд також враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору (пункт 2 частини дев`ятої статті 139 КАС України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 суд висловив правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.12.2018 у справі № 826/856/18.

На обґрунтування вказаних витрат позивач додав до матеріалів справи:

- договір про надання правової допомоги від 25.07.2024;

- платіжну інструкцію № 619406683 на суму 6500 грн;

- рахунок на оплату послуг від 30.07.2024, за яким сума до оплати за виконану адвокатом роботу становить 6500 грн 00 коп.

Відповідно до вказаного рахунку вид наданих послуг - підготовка позовної заяви.

З приводу вказаного колегія зауважує, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 200/14113/18-а.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами.

Колегія суддів при визначенні розміру відшкодування витрат на правову допомогу, враховує що предмет спору в цій справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, крім того обсяг і складність складених процесуальних документів, як і сума позову не є значною.

У зв`язку із вказаним колегія суддів апеляційного суду зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині розміру стягнутих витрат на правничу допомогу і вважає його завищеним та неспівмірним із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг).

Відтак, з метою відшкодування належного розміру витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції змінити, замінивши в абзаці четвертому резолютивної частини рішення слова і число «4000 (чотири тисячі) грн» числом «2500 (дві тисячі п`ятсот) грн».

У решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Згідно з частиною першою статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов переконання, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив справу та питання про необхідність відшкодування витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, проте встановлені обставини у справі дають підстави суду апеляційної інстанції змінити рішення суду першої інстанції шляхом зміни його резолютивної частини.

Керуючись статтями 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Львівської митниці задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 в адміністративній справі № 380/17077/24 змінити, замінивши в абзаці четвертому резолютивної частини рішення слова і число «4000 (чотири тисячі) грн» числом «2500 (дві тисячі п`ятсот) грн».

У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 в адміністративній справі № 380/17077/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Повне судове рішення складено 24.03.25