Справа № 990/339/24(420/26711/24)
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2025-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про закриття провадження в адміністративній справі

28 березня 2025 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до члена Вищої ради правосуддя Бондаренко Тетяни Знаменівни про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язати вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 щодо не підготовки висновку та проєкту рішення (ухвали) по дисциплінарній справі відкритій ухвалою ВРП №151/3дп/15-24 від 22.01.2024 р. та не передачі висновку та проєкту рішення разом з матеріалами дисциплінарної справи до відповідного структурованого підрозділу секретаріату ВРП для надання членам Дисциплінарної палати для вивчення;

- зобов`язати члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 підготувати висновок та проєкт рішення (ухвали) по дисциплінарній справі відкритій ухвалою ВРП №151/3дп/15-24 від 22.01.2024 р. та передати висновок та проєкт рішення (ухвали) разом з матеріалами дисциплінарної справи до відповідного структурованого підрозділу секретаріату Ради для надання членам Дисциплінарної палати для вивчення.

В обґрунтування позовної заяви вказує, що 11.04.2023 р. позивач звернувся до Вищої ради правосуддя із заявою, в якій просив звільнити його у відставку. Однак, через відкриття дисциплінарної справи 22.01.2024 р., розгляд його заяви зупинено. В порушення ч.13 ст.49 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" відповідач до теперішнього часу не підготувала висновок і проект рішення (ухвали) та не передала їх разом із матеріалами дисциплінарної справи до відповідного структурованого підрозділу секретаріату ВРП для надання членам Дисциплінарної палати для вивчення. Позивач вважає, що така бездіяльність відповідача порушує його права на своєчасний розгляд скарг та розгляд ВРП його заяви про відставку, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.08.2024 р. передано справу № 420/26711/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії на розгляд до Верховного Суду як до суду першої інстанції.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28.08.2024 р. - без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 23.10.2024 р. відмовлено у прийнятті до провадження справи № 990/339/24 за позовом ОСОБА_1 до члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; передано справу № 990/339/24 за позовом ОСОБА_1 до члена Вищої ради правосуддя Бондаренко Тетяни Знаменівни про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії за підсудністю до Одеського окружного адміністративного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 990/339/24(420/26711/24) передано 28.11.2024 р. для розгляду судді Харченко Ю.В.

Ухвалою від 02.12.2024 р. задоволено заяву судді Харченко Ю.В. про самовідвід по справі № 990/339/24(420/26711/24) за позовом ОСОБА_1 до члена Вищої ради правосуддя Бондаренко Тетяни Знаменівни про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; відведено суддю Харченко Ю.В. від розгляду справи № 990/339/24(420/26711/24); адміністративну справу № 990/339/24(420/26711/24) передано до канцелярії суду для визначення головуючого судді по справі в порядку, встановленому статтею 31 та Перехідними положеннями КАС України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 990/339/24(420/26711/24) передано 03.12.2024 р. для розгляду судді Бездрабко О.І.

Ухвалою від 06.12.2024 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою від 26.12.2024 р. відмовлено в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 26.02.2025 р. відмовлено в задоволенні клопотання позивача про заміну відповідача.

Ухвалою від 26.02.2025 р. зобов`язано позивача протягом десяти днів з дня отримання ухвали надати до суду належним чином засвідчені копії ухвали ВРП № 151/3дп/15-24 від 22.01.2024 р. та доказів того, що член Вищої ради правосуддя Бондаренко Тетяна Знаменівна є доповідачем по дисциплінарній справі, відкритій щодо ОСОБА_1 ; повторно витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії документів, що стосуються предмету позову.

03.03.2025 р. позивач надав до суду додаткові пояснення по справі, в яких хронологічно виклав фактичні обставини справи та зазначив, що 18.07.2024 р. дисциплінарні справи за скаргою ОСОБА_3 вх. № М-6/23/7-22 та ОСОБА_4 вх. № Ч-1059/1/7-22 ухвалою Вищої правосуддя об`єднано в одне провадження та проведення перевірки доручено відповідачу, яка без продовження ухвалою строку проведення перевірки, вже понад рід проводить її.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд приходить до висновку про закриття провадження, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 17.05.2022 р. за вх. №М-6/23/7-22 до Вищої ради правосуддя надійшла дисциплінарна скарга ОСОБА_3 від 15.05.2022 р., зокрема, про вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, передбаченого п.3 ч.1 ст.106 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

09.06.2022 р. за вх. №Ч-1059/1/7-22 до Вищої ради правосуддя надійшла дисциплінарна скарга ОСОБА_4 від 09.06.2022 р. про вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, передбаченого п.3 ч.1 ст.106 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

11.04.2023 р. позивач подав до Вищої ради правосуддя заяву (вх. №291/0/6-23) про звільнення його з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у відставку відповідно до п.4 ч.6. ст.126 Конституції України.

Ухвалою від 26.12.2023 р. Вищою радою правосуддя зупинено розгляд заяви про відставку позивача.

22.01.2024 р. ухвалою Першої дисциплінарної палати Вищої Ради правосуддя 151/1дп/15-24 відкрито дисциплінарну справу за скаргою ОСОБА_3 від 17.05.2022 р. за вх. №М-6/23/7-22 та доручено члену Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 проведення перевірки по скарзі.

17.07.2024 р. ухвалою Третьої дисциплінарної палати Вищої Ради правосуддя 2179/3дп/15-24 відкрито дисциплінарну справу за скаргою ОСОБА_4 від 09.06.2022 р. за вх. №Ч-1059/1/7-22 та доручено члену Вищої ради правосуддя ОСОБА_5 проведення перевірки по скарзі.

18.07.2024 р. ухвалою Вищої ради правосуддя дисциплінарні справи за скаргою ОСОБА_3 вх. № М-6/23/7-22 та ОСОБА_4 вх. № Ч-1059/1/7-22 об`єднано в одне провадження, проведення перевірки доручено члену Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 .

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не підготовки висновку та проєкту рішення (ухвали) по дисциплінарній справі, відкритій ухвалою ВРП №151/3дп/15-24 від 22.01.2024 р. та не передачі висновку та проєкту рішення разом з матеріалами дисциплінарної справи до відповідного структурованого підрозділу секретаріату ВРП для надання членам Дисциплінарної палати для вивчення протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

При вирішенні питання про належність розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства, суд виходить з наступних приписів законодавства та правозастосовної практики.

Згідно з ч.1 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч.2 ст.55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 р. № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст.3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Ураховуючи згадані юридичні позиції Конституційного Суду України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.03.2023 р. у справі № 9901/41/21 сформулювала висновок, згідно з яким позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише у разі існування спірних правовідносин, тобто у разі установлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За приписами ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист одним із способів, передбачених цією статтею, або в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З аналізу викладеного вбачається, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Згідно з ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п.1).

При цьому, ч.1. ст.4 КАС України містить дефініції таких термінів:

- адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

- публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

- суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції належать публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що публічно-правовим вважається, зокрема, спір, в якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні, і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій саме у тих правовідносинах, в яких виник спір (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 р. у справі № 914/2006/17, від 04.09.2018 р. у справі № 823/2042/16, від 02.04.2019 р. у справі № 137/1842/16-а та від 17.06.2020 р. у справі № 826/10249/18).

Стосовно терміну "владні управлінські функції", то зміст поняття "владні" полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої він може впливати на розвиток правовідносин, а "управлінські функції" - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на вказане, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні), відповідно, зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 р. у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 04.09.2018 р. у справі № 823/2042/16 (пункти 28-30), від 18.09.2018 р. у справі № 823/218/17 (пункти 24-25), від 12.12.2019 р. у справі №911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 02.04.2019 р. у справі № 137/1842/16-а, від 18.12.2019 р. у справі № 826/2323/17 (пункти 18-19), від 18.12.2019 р. у справі № 263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19.12.2020 р. у справі № 520/5442/18 (пункти 18-20), від 26.02.2020 р. у справі №1240/1981/18 (пункти 16-17), від 01.04.2020 р. у справі № 520/13067/17 (пункти 19-21), від 15.09.2020 р. у справі № 469/1044/17 (пункт 21), від 29.09.2020 р. у справах № 712/5476/19 (пункт 19) і № 368/561/19 (пункт 22)).

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. В свою чергу КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду для визнання протиправною бездіяльність відповідача - члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 щодо не підготовки висновку та проєкту рішення (ухвали) по дисциплінарній справі відкритій ухвалою ВРП №151/3дп/15-24 від 22.01.2024 р. та не передачі висновку та проєкту рішення разом з матеріалами дисциплінарної справи до відповідного структурованого підрозділу секретаріату ВРП для надання членам Дисциплінарної палати для вивчення.

Отже, для вирішення питання щодо поширення юрисдикції адміністративного суду на правовідносини, які виникли між сторонами, необхідним є встановлення судом факту або обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача, що досягається шляхом з`ясування, в першу чергу, наявності у відповідача повноважень на здійснення публічно-владних управлінських функцій стосовно ОСОБА_1 у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя є Закон України "Про Вищу раду правосуддя" від 21.12.2016 р. № 1798-VIII (далі - Закон № 1798-VIII).

Статтею 1 Закону № 1798-VIII передбачено, що Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Відповідно до ст.3 Закону № 1798-VIII, до повноважень Вищої ради правосуддя відноситься, зокрема: забезпечення здійснення дисциплінарним органом дисциплінарного провадження щодо судді; утворення органів для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів; розгляд скарг на рішення відповідних органів про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; ухвалення рішення про звільнення судді з посади.

Згідно ст.5 Закону № 1798-VIII Вища рада правосуддя складається з двадцяти одного члена, з яких десятьох - обирає з`їзд суддів України з числа суддів чи суддів у відставці, двох - призначає Президент України, двох - обирає Верховна Рада України, двох - обирає з`їзд адвокатів України, двох - обирає всеукраїнська конференція прокурорів, двох - обирає з`їзд представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ.

Голова Верховного Суду входить до складу Вищої ради правосуддя за посадою.

Члени Вищої ради правосуддя обираються (призначаються) строком на чотири роки. Одна й та сама особа не може обіймати посаду члена Вищої ради правосуддя два строки поспіль.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.20 Закону № 1798-VIII член Вищої ради правосуддя має право: 1) вносити пропозиції щодо вдосконалення роботи Вищої ради правосуддя та її органів, секретаріату Вищої ради правосуддя; 2) залучати відповідно до регламенту Вищої ради правосуддя працівників структурних підрозділів секретаріату для підготовки питань, що виносяться на розгляд Вищої ради правосуддя, органів Вищої ради правосуддя, до складу яких він входить; 3) ознайомлюватися з усіма матеріалами, що стосуються питань порядку денного засідань Вищої ради правосуддя, органів Вищої ради правосуддя, до складу яких він входить; 4) наводити свої мотиви та міркування, а також подавати додаткові документи з питань, що розглядаються; 5) вносити пропозиції щодо проектів рішень Вищої ради правосуддя, брати участь в ухваленні рішень, у визначених цим Законом випадках висловлювати письмово окрему думку щодо рішень Вищої ради правосуддя чи органів Вищої ради правосуддя, до складу яких він входить; 6) ініціювати скликання засідання Вищої ради правосуддя, засідання органу Вищої ради правосуддя, до складу якого він входить.

Член Вищої ради правосуддя має інші права, визначені законом.

Член Вищої ради правосуддя зобов`язаний: 1) дотримуватися присяги; 2) не розголошувати та не використовувати у цілях інших, ніж для виконання своїх обов`язків як члена Вищої ради правосуддя, інформацію з обмеженим доступом та інформацію, яка стала йому відома в закритому засіданні; 3) виконувати вимоги та дотримуватися обмежень, встановлених законодавством у сфері запобігання корупції, у тому числі подавати у визначеному законом порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларацію родинних зв`язків, а також декларацію доброчесності судді; 4) брати участь у засіданнях Вищої ради правосуддя та її органів, до складу яких він входить; 5) звертатися з повідомленням про втручання в його діяльність до Вищої ради правосуддя упродовж п`яти днів після того, як йому стало відомо про таке втручання; 6) виконувати інші обов`язки, визначені законом та регламентом Вищої ради правосуддя.

Відповідно до ст.26 Закону № 1798-VIII, Вища рада правосуддя діє у пленарному складі, якщо інше не встановлено цим Законом.

Для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів Вища рада правосуддя утворює Дисциплінарні палати з числа членів Вищої ради правосуддя.

До складу кожної Дисциплінарної палати входить щонайменше чотири члени Вищої ради правосуддя.

Згідно ст.34 Закону № 1798-VIII рішення Вищої ради правосуддя ухвалюється більшістю членів Вищої ради правосуддя, які беруть участь у засіданні Вищої ради правосуддя, якщо інше не визначено цим Законом.

Рішення органу Вищої ради правосуддя ухвалюється більшістю членів Вищої ради правосуддя, які беруть участь у засіданні органу Вищої ради правосуддя, якщо інше не визначено цим Законом.

Рішення Вищої ради правосуддя, її органів ухвалюється на засіданні Вищої ради правосуддя, її органів, якщо інше не визначено цим Законом.

За положеннями ст.42 Закону № 1798-VIII, дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють Дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя.

Дисциплінарне провадження розпочинається після отримання Вищою радою правосуддя скарги щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарної скарги), поданої відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", або за ініціативою Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя чи за зверненням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом.

Днем початку здійснення дисциплінарного провадження є день отримання Вищою радою правосуддя відповідної дисциплінарної скарги або день ухвалення Дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя рішення про відкриття відповідної дисциплінарної справи за власною ініціативою чи день отримання Вищою радою правосуддя відповідного звернення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Дисциплінарне провадження включає:

1) попередню перевірку дисциплінарної скарги, вивчення матеріалів для встановлення ознак вчинення суддею дисциплінарного проступку, ухвалення рішення про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги, відмову у відкритті дисциплінарної справи або відкриття дисциплінарної справи;

2) підготовку дисциплінарної справи до розгляду, розгляд дисциплінарної справи та ухвалення рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності;

3) розгляд скарги на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.

У першочерговому (пріоритетному) порядку здійснюються дисциплінарні провадження:

1) розпочаті на підставі звернення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

2) розпочаті стосовно судді, стосовно якого Вищою радою правосуддя розглядається питання про переведення його з одного суду до іншого за результатами конкурсу.

Вища рада правосуддя може встановити інші критерії першочергового (пріоритетного) порядку здійснення дисциплінарних проваджень стосовно суддів у регламенті Вищої ради правосуддя.

Згідно ст.43 Закону № 1798-VIII дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя, визначений автоматизованою системою розподілу справ для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя - доповідач):

1) вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її відповідність вимогам закону;

2) за наявності підстав, визначених пунктами 1, 4 і 5 частини першої статті 44 цього Закону, - залишає без розгляду та повертає дисциплінарну скаргу скаржнику;

3) за наявності підстав, визначених пунктами 2, 3 і 6 частини першої статті 44 цього Закону, - передає скаргу на розгляд Дисциплінарної палати для ухвалення рішення щодо залишення без розгляду та повернення її скаржнику або відкриття дисциплінарної справи;

4) за відсутності підстав для залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги - протягом тридцяти днів з дня отримання такої скарги готує матеріали з пропозицією про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи. Цей строк може бути продовжений дисциплінарним інспектором, але у разі обґрунтованої потреби додаткової перевірки дисциплінарної скарги не більш як на п`ятнадцять днів.

Висновок дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя - доповідача разом із дисциплінарною скаргою та зібраними у процесі попередньої перевірки матеріалами передається на розгляд Дисциплінарної палати.

За приписами ч.1 ст.46 Закону № 1798-VIII дисциплінарна палата протягом тридцяти днів з дня отримання висновку дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя - доповідача розглядає такий висновок та додані до нього матеріали без виклику судді та особи, яка подала дисциплінарну скаргу, і за результатами розгляду ухвалює рішення про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи.

Статтею 48 Закону № 1798-VIII регламентовано порядок підготовки дисциплінарної справи до розгляду. Зокрема, зазначено, що після відкриття дисциплінарної справи дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя - доповідач здійснює підготовку справи до розгляду Дисциплінарною палатою, визначає свідків чи інших осіб, які підлягають виклику або запрошенню взяти участь у засіданні, та вчиняє інші дії, необхідні для розгляду справи Дисциплінарною палатою.

За результатами підготовки справи дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя - доповідач готує висновок та не пізніше тридцяти днів з дня відкриття дисциплінарної справи передає його для розгляду Дисциплінарною палатою, а також повідомляє судді та скаржнику про наявність проекту такого висновку.

Суддя та скаржник мають право ознайомитися з проектом висновку дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя - доповідача та матеріалами дисциплінарної справи в порядку, визначеному регламентом Вищої ради правосуддя.

Матеріали дисциплінарної справи надаються членам Дисциплінарної палати для вивчення.

Згідно ч.1, 12, 13 ст.49 Закону № 1798-VIII розгляд дисциплінарної справи відбувається у відкритому засіданні Дисциплінарної палати, в якому беруть участь дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя - доповідач, суддя, скаржник, їх представники.

Вища рада правосуддя на пленарному засіданні може ухвалити рішення про об`єднання дисциплінарних справ, які перебувають у провадженні різних Дисциплінарних палат, і передання їх на розгляд однієї Дисциплінарної палати.

Дисциплінарна палата розглядає дисциплінарну справу протягом дев`яноста днів з дня її відкриття. Цей строк може бути продовжений Дисциплінарною палатою не більше ніж на тридцять днів у виключних випадках, у разі потреби додаткової перевірки обставин та/або матеріалів дисциплінарної справи.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.50 Закону № 1798-VIII за результатами розгляду дисциплінарної справи Дисциплінарна палата ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді.

Рішення у дисциплінарній справі ухвалюється відкритим поіменним голосування простою більшістю голосів.

З аналізу наведених законодавчих приписів суд приходить до висновку, що підготовка дисциплінарної справи до розгляду, що передбачає підготовку висновку та його передачу для розгляду Дисциплінарною палатою є одним із проміжних етапів дисциплінарного провадження щодо судді та не створює самостійних наслідків відносно нього. Суд зауважує, що правові наслідки для особи, які реально впливають на її статус як судді, виникають виключно після ухвалення рішення Вищою радою правосуддя про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Тобто, бездіяльність відповідача не може бути самостійним предметом судового оскарження, допоки Вища рада правосуддя не прийме відповідне рішення, ухвалене за результатами розгляду скарги Дисциплінарної палати.

Вказане свідчить про те, що спірні правовідносини, про які зазначено в позові, перебувають поза межами юрисдикції не лише адміністративного суду, але й не належать до юрисдикції жодного іншого суду.

Частиною 2 статті 124 Конституції України установлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У контексті цих конституційних норм поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підпадають не лише під юрисдикцію адміністративних судів, а й узагалі не підлягають судовому розгляду.

Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловлювала неодноразово, зокрема в постановах від 26.02.2019 р. у справі № 9901/787/18, від 11.03.2020 р. у справі № 9901/11/20, від 13.05.2020 р. у справі № 9901/527/19, від 12.05.2021 р. у справі № 9901/32/21, від 22.09.2021 р. у справі № 9901/144/21, від 18.08.2022 р. у справі № 990/94/22, від 17.11.2022 р. у справі № 990/116/22, від 20.07.2023 р. у справі № 990/80/23, від 25.04.2024 р. у справі № 990/27/24.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21.12.2010 р. у справі "PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE").

Також ЄСПЛ у рішенні від 08.04.2010 р. у справі "MENSHAKOVA v. UKRAINE" зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить п.1 ст.6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (рішення від 28.05.1985 р. у справі "Ashingdane v. the United Kingdom").

У п.19-20 постанови Верховного Суду від 11.04.2024 р. по справі № 990/106/23 Велика Палата звернула увагу, що: поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" треба тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а також спорів, стосовно яких законом установлені імперативні вимоги щодо суб`єктного складу, у зв`язку із чим Велика Палата не зазначає, до юрисдикції якого суду належить вирішення заявлених у цій справі позовних вимог. У цій справі такої потреби немає, оскільки мотивами для закриття провадження у справі стали не стільки порушення правил предметної підсудності, скільки передчасне звернення суб`єкта адміністративного права до адміністративного суду, якому за процесуальним законом підсудний цей спір.

Суд вважає вищевказаний висновок Великої Палати Верховного Суду релевантним до спірних правовідносин.

Крім того, суд звертає увагу, що у випадку, якщо особа вважає порушеним своє право на своєчасний розгляд поданих щодо неї дисциплінарних скарг, остання має право на оскарження в судовому порядку бездіяльності саме Вищої ради правосуддя, як колегіального органу, до повноважень якого і віднесено питання розгляду та вирішення дисциплінарних скарг із вказівкою щодо порушених прав з підстав недотримання процедурних питань.

Згідно з п. 1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

На підставі наведеного, враховуючи, що розгляд спору, заявленого в позовній заяві ОСОБА_1 , перебуває поза межами юрисдикції адміністративних судів та не належить до юрисдикції жодного іншого суду, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

Аналогічна позиція викладена в постановах П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.03.2025 р. у справі № 420/33878/24, від 27.03.2025 р. у справі № 420/26708/2,

Керуючись ст.ст.238, 241, 243, 248 КАС України, суд -

ухвалив:

Закрити провадження у адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язати вчинити певні дії.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення з такою самою позовною заявою не допускається.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду в 15-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя О.І. Бездрабко