Справа № 240/28208/22
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2025-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/28208/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шимонович Роман Миколайович

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

28 березня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Полотнянка Ю.П. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом приватного підприємство «Новозаводські аграрні інвестиції» до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

в листопаді 2022 року позивач, ПП "Новозаводські аграрні інвестиції", звернувся в суд із позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області (відповідача), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 03.10.2022 № 5793/06-30-09-02/35718391 на суму 21420,00 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 03.10.2022 № 5509/06-30-09-02/35718391 на суму 500 000,00 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 03.10.2022 № 5510/06-30-09-02/35718391 на суму 500 000,00 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 03.10.2022 № 5511/06-30-09-02/35718391 на суму 500 000,00 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від № 5494/06-30-09-02/35718391 на суму 1020,00 грн.

Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 10.09.2024 позов задовольнив. Проаналізувавши матеріали справи, виходячи з меж заявлених позовних вимог та обставин справи, суд приходить до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Вважає, що фактичну перевірку проведено із дотриманням вимог податкового законодавства, а прийняті за результатами її проведення податкові повідомлення-рішення є правомірними та не підлягають скасуванню.

Також вважає, що позивачем не доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу в заявленому розмірі.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ПП "Новозаводські аграрні інвестиції" є юридичною особою згідно законодавства України, та на постійній основі займається сільськогосподарською діяльністю з вирощування та реалізації сільськогосподарських культур, зокрема кукурудзи, що підтверджується витягом з ЄДР.

З моменту свого існування та по цей час ПП "Новозаводські аграрні інвестиції" займається такими видами діяльності за КВЕД - 2010: 01.11- Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); 01.50- змішане сільське господарство; 01.61- допоміжна діяльність у рослинництві, та 49.41. - Вантажний автомобільний транспорт, що підтверджується Витяг з ЄДРПОУ.

13.03.2020 ПП "Новозаводські аграрні інвестиції" було отримано ліцензію на право зберігання пального (виключно для потребу власного споживання чи промислової переробки) за реєстраційним номером 2000515 терміном дії з 13.03.2020 по 13.03.2025 із зазначенням місця зберігання: Україна, Житомирська область, Хорошівський райони, с. Рижани, вул. Заводська, 1, загальна місткість резервуарів, що використовується для зберігання пального ( літрів) 20000,00.

У період з 30.08.2022 по 09.09.2022 працівниками відповідача було проведено фактичну перевірку у позивача за місцем проведення платником податків діяльності, розташування господарських та інших об`єктів права власності такого платника за адресою: Житомирська область, Хорошівський район, с. Рижани, вул. Заводська, 1 щодо зберігання пального.

Підставою для проведення перевірки став наказ Головного управління ДПС у Житомирській області від 29 серпня 2022 № 1129-п про проведення фактичної перевірки за період з 01.07.2019 року по дату завершення фактичної перевірки з питань дотримання норм законодавства в частині обігу, ліцензування, виробництва, зберігання та транспортування пального, спиту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва та обігу спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробі, пального та направлення на перевірку № 2384 від 30.08.2022 та № 2383 від 20.08.2022, зі змісту якого вбачається, що підставою для видачі вказаного наказу та проведення фактичної перевірки щодо позивача є норми ст. ст. 20, 75, пп. 80.2.5., п. 80.02. ст. 80 Податкового кодексу України.

За результатами перевірки було складено акт фактичної перевірки від 09.09.2022 № 5465/06-30-09-02/35718391, зі змісту якого слідує, що в ході перевірки встановлено наступне:

1)суб`єкт господарювання в період з 27.08.2019 по 10.12.2020 згідно наданих до перевірки товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів та інших первинних бухгалтерських документів отримував дизельне паливо та газ вугледовдний скреплений за адресою: Житомирська область, Хорошівський район, с. Рижани, яке зберігав та використовував в своїй господарській діяльності чим порушив ст. 15 Закону України від 19.12.1995 № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» (зі змінами та доповненнями) в частині зберігання пального без наявності ліцензії на даний вид діяльності за адресою: Житомирська область, Хорошівський район, с. Рижани.;

2) у період з 11.07.2019 до 22.07.2020 суб`єкт господарювання згідно наданих до перевірки товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів та інших первинних бухгалтерських документів отримував дизельне паливо за адресою: Житомирська область, Хорошівський район, смт. Пулини, вул. Шевченка, 130, яке зберігав та використовував в своїй господарській діяльності чим порушив ст. 15 Закону України від 19.12.1995 № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» (зі змінами та доповненнями) в частині зберігання пального без наявності ліцензії на даний вид діяльності за адресою: Житомирська область, Хорошівський район, смт. Пулини, вул Шевченка, 130;

3) 25.12.2019 суб`єкт господарювання згідно наданих до перевірки товаро-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів та інших первинних бухгалтерських документів отримував дизельне паливо в кількості 3550 літрів за адресою: Сумська область, Краснопільський район, с. Самотоївка, яке зберігав та використовував в своїй господарській діяльності чим порушив ст. 15 Закону України від 19.12.1995 № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» (зі змінами та доповненнями) в частині зберігання пального без наявності ліцензії на даний вид діяльності за адресою: Сумська область, Краснопільський район, с. Самотоївка;

4) у період з 27.02.2020 по 24.08.2022 суб`єкт господарювання згідно наданих до перевірки товарно- транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів та інших первинних бухгалтерських документів отримував дизельне паливо та газ вугливодневий скрпіплений за адресою: Житомирська область, Хорошівський район, с. Рижани, вул. Заводська, 1, яке зберігав та використовував в своїй господарській діяльності чим порушив ст. 15 Закону України від 19.12.1995 № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» (зі змінами та доповненнями) в частині зберігання пального без наявності ліцензії на даний вид діяльності за адресою: Житомирська область, Хорошівський район, с. Рижани, вул. Заводська, 1;

5) суб`єкт господарювання в перевіряємий період використовував у своїй господарській діяльності транспортні засоби та техніку в кількості 21 одиниць, а саме: установка для сушінна зернових культур G132, право користування якою набуто 23.06.2021 (договір купівлі-продажу); мобульна зерносушка SM -1 б/у, право користування якою набуто 01.12.2020; ємкість для газу вуглеводневого скріпленого об`ємом 4850 л; ємкість для газу вуглеводневого скріпленого об`ємом 4850 л; комбайн зернозбиральний самохідний КЗС- 812-16 «ПАЛЕССЕ» в комплекті; обприскувач самохідний MATROX M44D150, б/у, сівалка Харвест 6.3-02 ( з прикотюючими картками), борона дискова ДБВП - 6.3., прикотуючий каток БДВП-6.3; трактор JOHN DEERE 8410, 2000 р.в.; ємкість 50 м. куб б/у Б000000220, ємкість зо м.куб. б/у Б000000220; ємкість зо м.куб. б/у Б000000220; автомобіль камаз, модель 53212,1995 р.в., сідловий тягач марки ДАФ, модель XF105/410 з напівпричепом - самоскидом марка FRUEHAUF модель LTD, 2006 р.в., право користування набуто 01.10.2018; сідловий тягач марки ДАФ, модель FT XF105/460 SC з напівпричепом - самоскидом марка FRUEHAUF модель DA37X, 2007 р.в., право користування набуто 23.11.2018; сідловий тягач марки ДАФ, модель XF105.460 з напівпричепом - самоскидом марка FRUEHAUF модель LTD, 2004 р.в., право користування набуто 01.12.2018; сідловий тягач марки ДАФ, модель XF105.410 з напівпричепом - самоскидом марка GENERAL TRAILERS, модель DJDSF3,2006 р.в., право користування набуто 31/05/2022; які перебувають в оренді та не подав своєчасно до контролюючого органу за останнім місцем обліку повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти пов`язані з оподаткуванням або через які проводиться діяльність за формою № 20-0АА, чим порушив вимоги п. 63, ст. 63 ПКУ.

6) згідно наданих до перевірки первинних бухгалтерських документів встановлено, що суб`єкт господарювання надавав транспорті послуги іншим суб`єктам господарювання в калькуляцію розрахунку вартості транспортних послуг входило продаж дизельного палива). Також згідно наданих до перевірки первинних документів ( видаткової накладної № 2200 від 13.10.2020 виданої ТОВ «УКРДШПРОГАЗ» СГ реалізовувало ( заправляло) газ вугдлеводневий скріплений в кількості 4344 кг. в техніку (мобільну зерносушку SM -1 б/у, яку він взяв в оренду 01.12.2020 року згідно договору № 1/12 від 01.12.2020 в ТОВ «АГРІС ПОЛІССЯ» , яка на той момент йому не належала чим порушив ст. 15 Закону України від 19.12.1995 № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» (зі змінами та доповненнями) в частині торгівлі пальним без наявності ліцензії на даний вид діяльності.

7) суб`єктом господарювання станом на 08.09.2022 не було забезпечено надання в повному обсязі документів/копій документів, які належать до предмету перевірки окрім актів списання пального, оборотних відомостей, документів на придбання пального, документів на автотранспорті засоби чим порушено п. 85.2. ст. 85 ПК.

У подальшому, 14.10.2022 на адресу позивача надійшов рекомендований лист від відповідача з розрахунком штрафних санкцій до акту фактичної перевірки від 09.09.2022 та податкові повідомлення-рішення від 03.10.2022 за № 5493/06-30-09-02/35718391 на суму 21420,00 грн. штрафу, № 5494/06-30-09-02/35718391 на суму 1020,00 грн. штрафу, № 5509/06-30- 09-02/35718391 на суму 500 000,00 грн. штрафу, № 5510/06-30-09-02/35718391 на суму 500000,00 грн. штрафу, № 5511/06-30-09-02/35718391 на суму 500 000 грн. штрафу.

Не погоджуючись із вказаним податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Так, спірні правовідносини регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02.12.2010 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України).

Колегія суддів враховує, що відповідно до усталених висновків Верховного Суду оцінка правомірності призначення і проведення перевірки надається під час розгляду справи про скасування податкового повідомлення-рішення. При цьому, у випадку встановлення допущення контролюючим органом істотних порушень під час призначення і проведення перевірки, які тягнуть за собою протиправність прийнятого рішення контролюючого органу, такі висновки можуть бути самостійною підставою для задоволення позову і скасування такого рішення. У разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, суди повинні переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо податкового повідомлення-рішення №5493/06-30-09-02/35718391 від 03.10.2022 на суму 21420,00 грн., колегія суддів враховує наступне.

Так, згідно з п.63.3 ст.63 ПК України, з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку).

Об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу.

Платник податків зобов`язаний стати на облік у відповідних контролюючих органах за основним та неосновним місцем обліку, повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючі органи за основним місцем обліку згідно з порядком обліку платників податків.

Пунктами 8.1 та 8.2 Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 09 грудня 2011 року № 1588 (далі наказ № 1588), передбачено, що платник податків зобов`язаний повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку у порядку, встановленому цим розділом (форма 20-ОПП).

Об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (далі - об`єкти оподаткування), є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідними розділами Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 8.4 наказу № 1588, повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20- ОПП подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків.

Згідно з п.п.16.1.3 п.16.1 ст.16 ПК України платник податків зобов`язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів. Відповідальність за неподання у строки та у випадках, передбачених ПК України, заяв або документів для взяття на облік у відповідному контролюючому органі, реєстрації змін місцезнаходження чи внесення інших змін до своїх облікових даних, неподання виправлених документів для взяття на облік чи внесення змін, подання з помилками у неповному обсязі, неподання відомостей стосовно осіб, відповідальних за ведення бухгалтерського обліку та/або складення податкової звітності, відповідно до вимог встановлених цим передбачена п.117.1 ст. 117 ПК України.

Тобто, податкове законодавство пов`язує обов`язок щодо подання звітності про об`єкти оподаткування з наявністю обов`язку по сплаті податків щодо такого об`єкта.

Як встановлено судом першої інстанції, податкове повідомлення - рішення від 03.10.2022 № 5493/06-30-09-02/35718391 складене на підставі акта перевірки 5465/06-30-09-02/35718391від 09.09.2022 та передбачає застосування на підставі п. 117.1 ст. 117 ПКК штрафної (фінансової) санкції на суму 21420,00 гр. за недодання до контролюючого органу повідомлення про об`єкти оподаткування за формою 20-ОПП щодо 21 одиниці.

При цьому, в податковому повідомленні-рішенні чітко не зазначено, яку норму права порушав позивач, так як відповідач посилається що позивачем порушено п. 63.3. ст. 63 ПК України.

Також з`ясовано, що під час перевірки, перевірючим було надано документи, що підтверджують право користування сільськогосподарською технікою, яка перебуває в користуванні позивача саме на підставі договорів оренди, що фактично підтверджується і самим актом перевірки.

Отже, позивач використовував у своїй господарській діяльності орендовані транспортні засоби та ємкості, а тому у нього не виникає обов`язку щодо сплати податків, оскільки означені об`єкти належать на праві власності іншим юридичним та фізичним особам.

Крім того, норми ПК України не встановлюють строки подання повідомлення за формою № 20-ОПП, що в свою чергу виключає одну з необхідних складових для притягнення особи до відповідальності, згідно з п.117.1 ст.117 ПК України.

Проте, не зважаючи на необов`язковість та відсутність встановлених строків для подання заяви за формою 20 ОПП щодо орендованого рухомого та нерухомого майна, позивач подав до органів ДПС повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які проводиться діяльність за формою № 20- ОПП щодо транспортних засобів, які відображені в акті перевірки.

З матеріалів справи слідує, що 21.06.2022 позивачем було подано форму 20-ОПП щодо 16 об`єктів, серед яких 3 автомобілі ДАФ, автомобіль Камаз 53212, трактор Белорус 1221-70, обприскувач самохідний MATROX M44D150, б/у, сівалка Харвест 6.3-02 (з прикотюючими картками), борона дискова ДБВП - 6.3., прикотуючий каток БДВП-6.3; трактор JOHN DEERE 8410 та інше, що підтверджується квитанцією №2 від 21.06.2022 р. про доставку документу.

Натомість, при складенні оскаржуваного ППР, відповідачем не було враховано вимоги п. 113.1 ст. 113 Податкового кодексу України, згідно якого строки застосування, сплата, стягнення та оскарження сум штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) здійснюються у порядку, визначеному цим Кодексом для сплати, стягнення та оскарження сум грошових зобов`язань.

Згідно з п.114.1 ст. 114 Податкового кодексу України граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків відповідають строкам давності для нарахування податкових зобов`язань, визначеним статтею 102 цього Кодексу.

Враховуючи вказані правові норми Податкового кодексу України, строк 1095 днів, який передбачений ст. 102 Податкового кодексу України для застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) щодо порушень, які на думку відповідача виникли у 2018 році (оренда комбайна зернозбирального, право користування щодо якого набуто 01.10.2018, ємкості на 50 кум.м. - право користування якою виникло 01.01.2018, сідлових тягаячі марки ДАФ, яку були передані в користування 01.10.2018, 23.11.2018, 01.12.2018) закінчився до моменту складення ППР.

Окрім того, при складенні оскаржуваного ППР відповідачем не враховано п. 52-1 підрозд. 10 розд. XX «Перехідні положення» ПКУ. Тобто, відповідальність за неподання (несвоєчасне подання) повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою №20-0ПП протягом періоду здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби не застосовується до 31 грудня 2022 року.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, всі вищенаведені підставі свідчать про протиправності та необхідності скасування податкового повідомлення-рішення №5493/06-30-09-02/35718391 від 03.10.2022.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо податкового повідомлення-рішення №5510/06-30-09-02/35718391 від 03.10.2022 на суму 500 000, 00 грн, колегія суддів враховує наступне.

Як слідує зі змісту ст.15 Закону №481/95-ВР для отримання ліцензії на зберігання пального виключно для потреб власного споживання суб`єкти господарювання у заяві, серед іншого, зазначають загальну місткість резервуарів, що використовується для зберігання пального, та їх фактичне місце знаходження, а також фактичне місцезнаходження ємностей, що використовуються для зберігання пального.

Як встановлено судом першої інстанції, податкове повідомлення - рішення від 03.10.2022 №5510/06-30-09-02/35718391 складене на підставі акту перевірки №5463/06-30-09-02/35718391 від 09.09.2022 та містить посилання на те, що встановлено порушення ст. 15 Закону України Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» від 19.12.2095 №418/95-ВР (зі змінами та доповненнями) за ведення діяльності в період з 27.08.2019 по 10.12.2020 без отримання відповідної ліцензії.

За вказане правопорушення до позивача на підставі п.п. 54, 3.3. п. 54.3. ст. 54 та п. 116.1, ст. 116 ПКУ та ст. 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» (зі змінами та доповненнями)» застосовану суму штрафних (фінансової) санкції на суму 500 000,00 грн.

Натомість, в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні від 03.10.2022 №5515/06-30-09-02/35718391 в графах «посилання на пункт та статтю законодавчого акта, порушення якого встановлено», «посилання на пункт та статтю законодавчого акта, який є підставою для застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені, у тому числі за порушення строку розрахунку у сфер; зовнішньоекономічної діяльності» наявні посилання лише на статті 15 та 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» без зазначення конкретних частин, пунктів чи абзаців вказаних статей, що не дає можливості встановити чітку норму законодавства, порушення якої зафіксовано відповідачем та яка стала підставою для застосування штрафних (фінансових санкцій).

Разом з тим, акт перевірки також не містить посилання на конкретну норму статті 15 Закону, порушення якої встановлено відповідачем, враховуючи, що сама стаття містить значну кількість вимог до імпорту, експорту, оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, пальним та зберігання пального.

При цьому, стаття 17 Закону №481/95-ВР, в свою чергу, також містить значну кількість підстав для застосування фінансових санкцій у вигляді штрафів в залежності від виявленого правопорушення.

Однак, вказане податкове повідомлення - рішення містить також посилання на норми ст. 54, та 116 ПКУ, які не мають відношення до обставин перевірки.

Отже, ні з акту перевірки, ні з оскаржуваного податкового повідомлення - рішення не можливо встановити, яке порушення законодавства допустив позивач та де і в чому він зберігав пальне в період з 27.08.2019 по 10.12.2020 без отримання ліцензії.

Поряд з цим, під час перевірки перевірючим було надано Договір №467/04/ купівлі-продажу нафтопродуктів від 19.04.2019, укладений між позивачем та ПП «УКРПАЛЕТСИСТЕМ» на поставку нафтопродуктів. Пунктом 2.1 вказаного Договору передбачено, Постачальник зобов`язується поставити нафтопродукти та оформити документи на поставку, в тому числі ТТН.

На підтвердження факту прийняття від Продавця нафтопродуктів, позивачем під час перевірки представникам відповідача було надано накладні на відпуск ПММ за 27.08.2020, 10.09.2020, 09.11.2020, 08.12.2020 та ТТН на відпуск нафтопродуктів, де зазначено було, що пунктом розвантаження є Житомирська область, Хорошівський район, с. Рижани, тобто вказано не повну адресу. Однак, це не виключає того, що товар прямувався за адресою: Житомирська область, Хорошівський район, с. Рижани, вул. Заводська, 1, як в подальшому було виправлено постачальником та надано виправлені примірники перевіряючим.

При цьому, в всіх інших ТТН за 2020,2021,2022 року, складених від імені вказаного Постачальника, адреса вказана повністю: Житомирська область, Хорошівський район, с. Рижани, вул. Заводська, 1, що не заперечується відповідачем і підтверджує факт того, що пальне приймалося саме за місцем знаходження ємкості, зазначеної у ліцензії на зберігання пального.

Оскільки позивач має діючу ліцензію на право зберігання пального ( виключно для потребу власного споживання чи промислової переробки) за реєстраційним номером 2000515, терміном дії з 13.03.2020 по 13.03.2025 із зазначенням місця зберігання: Україна, Житомирська область, Хорошівський райони, с. Рижани, вул. Заводська, 1, загальна місткість резервуарів, що використовується для зберігання пального (літрів) 20000,00, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що відповідач не довів та не надав жодних доказів того, що вищевказані ПММ зберігалися у іншому місці.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо податкового повідомлення - рішення №5509/06-30-09-02/35718391 від 03.10.2022 на суму 500 000, 00 грн., колегія суддів враховує наступне.

Так, стаття 15 Закону №481/95-ВР визначає умови провадження діяльності з імпорту, експорту, оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, пальним та зберігання пального.

Приписами статті 17 Закону №481/95-ВР встановлена відповідальність за порушення норм цього Закону. Так, за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

Цією нормою встановлено щонайменше 22 випадки, за наявності яких до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів та визначено розмір таких. Визначені цією нормою розміри штрафів є або фіксованими, або у відсотковому співвідношенні до вартості товару із визначенням граничної межі.

Щодо складу правопорушення, пов`язаного із зберіганням пального без ліцензії, то необхідно врахувати, що 1 січня 2016 року ПК України визначав, що діяльність з реалізації пального обумовлювалася обов`язком суб`єкта господарювання зареєструватися платником акцизного податку, а також виконувати вимоги, пов`язаних із обігом пального.

Водночас, законодавець встановив, що приміщення для навантаження-розвантаження, зберігання пального виключно для потреб власного споживання пального не є акцизним складом (підпункт 14.1.6), а суб`єкти господарювання, які використовують приміщення, розташовані на митній території України, для навантаження-розвантаження, зберігання пального виключно для потреб власного споживання пального не є розпорядниками акцизного складу (підпункт 14.1.224).

До 1 липня 2019 року діяльність з виробництва, реалізації та зберігання пального не підлягала ліцензуванню.

З 1 липня 2019 року набрав чинності Закон України від 23 листопада 2018 року № 2628- VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів», яким внесено зміни до ПК України та Закону №481/95-ВР.

З цього часу Закон №481/95-ВР почав додатково визначати основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі пальним, забезпечення його високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом пального на території України, а норми ПК України встановили більш ширше поняття акцизних складів, в тому числі, визначили критерії, за яких відповідна територія/ємність не вважається акцизним складом.

Проте, Закон №481/95-ВР не визначає, що саме розуміється під власним споживанням пального, а так само, під поняттям «споруди», «обладнання», «ємності». При цьому, якщо загальні визначення понять «споруда» та «обладнання» є більш чітко окресленими, то поняття «ємність» таким не є і за загальним правилом охоплює абсолютно усі споруди, обладнання, резервуари чи інші пристрої, які мають щонайменшу місткість, до яких можна віднести і паливні баки автомобілів, обладнання, пристроїв. Тому застосування такого поняття в абсолютному значенні у Законі №481/95-ВР робить його вимоги непередбачуваними для суспільства, позаяк, кожен суб`єкт господарювання, який придбав пальне і використовує його, зобов`язаний отримати ліцензію на зберігання пального, що, однак, суперечить правовому змісту запровадження державою вимог щодо ліцензування діяльності зі зберігання пального, метою чого було, зокрема, підвищення контролю за обігом пального не тільки у розрізі суб`єктів господарювання, які займаються такою діяльністю, але й місць, на яких провадиться діяльність зі зберігання пального.

У зв`язку з тим, що Закон №481/95-ВР не дає чіткого розуміння, які саме місця слід вважати місцем зберігання пального, на кожне з яких суб`єкт господарювання зобов`язаний отримати ліцензію, то задля вирішення спірного у цій справі питання підлягають рахуванню норми ПК України, які надають визначення поняттям, пов`язаним з обігом пального, зокрема, й місць його зберігання.

Згідно з підпунктом 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України акцизний склад - це приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

При цьому, відповідно до підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 ПК України реалізація пального або спирту етилового для цілей розділу VI цього Кодексу будь-які операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального або спирту етилового з переходом права власності на таке пальне або спирт етиловий чи без такого переходу, за плату (компенсацію) чи без такої плати на митній території України з акцизного складу/акцизного складу пересувного: до акцизного складу; до акцизного складу пересувного; для власного споживання чи промислової переробки; будь-яким іншим особам.

Не вважаються реалізацією пального операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального на митній території України: у споживчій тарі ємністю до 5 літрів (включно), крім операцій з реалізації такого пального його виробниками; при використанні пального суб`єктами господарювання, які не є розпорядниками акцизного складу/акцизного складу пересувного, що передано (відпущено, відвантажено) платником акцизного податку таким суб`єктам господарювання виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки.

До власного споживання також відносяться операції із заправлення пальним за договорами підряду при одночасному виконанні таких умов:

а) замовники за договорами підряду не здійснюють реалізацію пального іншим особам, крім реалізації бензолу поза межами митної території України в митному режимі експорту;

б) заправлення здійснюється в паливний бак машин, механізмів, техніки та обладнання для агропромислового комплексу, паливний бак транспортних засобів спеціального призначення або паливний бак спеціального обладнання чи пристрою, які:

- призначені для виконання робіт на землях сільськогосподарського або лісового призначення, на землях, наданих гірничим підприємствам для видобування корисних копалин та розробки родовищ корисних копалин, а також для виконання робіт з будівництва доріг;

- належать іншим особам;

- виконують роботи протягом строку дії договору підряду виключно на зазначених у цьому пункті землях, що перебувають у власності або користуванні замовника;

в) транспортні засоби, що здійснюють заправлення в паливний бак машин, механізмів, техніки та обладнання для агропромислового комплексу, у паливний бак транспортних засобів спеціального призначення або в паливний бак спеціального обладнання чи пристрою, зазначені в підпункті "б" цього підпункту, повинні бути обладнані витратомірами-лічильниками на кожному місці відпуску пального наливом з такого транспортного засобу.

Згідно з підпунктами 14.1.224, 14.1.224-1 розпорядник акцизного складу - суб`єкт господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, або суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу.

Розпорядник акцизного складу пересувного - суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який є власником пального або здійснює діяльність з виробництва спирту етилового та який з використанням транспортного засобу незалежно від того, кому належить такий транспортний засіб: реалізує або зберігає пальне або спирт етиловий; ввозить пальне на митну територію Україні, з якого сплачено акцизний податок або на умовах, визначених статтею 229 цього Кодексу.

Системний аналіз наведених норм ПК України та Закону №481/95-ВР у їх взаємозв`язку дають підстави для формулювання такого правового висновку. Зберігання пального нерозривно пов`язане із наявністю у суб`єкта господарювання споруд та/або обладнання, та/або ємностей, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування (місця зберігання пального). Наявність у суб`єкта господарювання обов`язку з отримання ліцензії на право здійснення діяльності зі зберігання пального, яка опосередковується придбанням та використанням суб`єктом господарювання пального для задоволення своїх власних виробничих потреб при провадженні його господарської діяльності (не пов`язаної з метою отримання доходу від зберігання пального як виду економічної діяльності) залежить саме від наявності у суб`єкта господарювання місця зберігання пального, яке за своїми ознаками (характеристиками) відповідає визначенню «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», незалежно від того чи зареєстрований такий суб`єкт платником акцизного податку, розпорядником акцизного складу та/або наявністю підстав для реєстрації такого місця як акцизного складу. Відповідно, у випадку, якщо наявне у суб`єкта господарювання місце зберігання пального відповідає ознакам, які ПК України встановлює як виключення з визначення «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», такий суб`єкт не має обов`язку отримувати ліцензію на право зберігання пального у такому місці.

Таким чином, для оцінки наявності в діях суб`єкта господарювання складу правопорушення у вигляді здійснення діяльності зі зберігання пального без отримання відповідної ліцензії, з`ясуванню підлягають місце та спосіб його зберігання, мета придбання, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей), обсяги споживання, закупівлі та обставини використання пального. Ці обставини складають об`єктивну та суб`єктивну сторони правопорушення. Сам по собі факт наявності «на балансі» у суб`єкта господарювання невикористаного пального не є достатньою обставиною для його кваліфікації як зберігання пального без отримання відповідної ліцензії.

За своїм змістом такі місця зберігання пального відповідають ознакам, які ПК України встановлює як винятки з понять «акцизний склад» та/або «акцизний склад пересувний»: орендовані транспортні засоби, що використовуються суб`єктом господарювання, призначені для переміщення в них пального на митній території України для потреб власного споживання.

Крім того, перевірка дотримання вимог Закону №481/95-ВР здійснюється податковими органами шляхом проведення фактичних перевірок, за результатами якої у випадку встановлення порушення норм цього Закону, складається акт перевірки, який згідно з усталеною позицією Верховного Суду є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

Діяльність суб`єкта господарювання зі зберігання пального у місці, яке не підпадає під винятки, передбачені статтею 15 Закону №481/95-ВР та ПК України, без наявності відповідної ліцензії утворює склад правопорушення, за яке передбачена відповідальність у вигляді штрафних санкцій в сумі 500000 грн. Такі штрафні санкції застосовуються податковим органом у випадку виявлення під час проведення фактичної перевірки складу податкового правопорушення, передбаченого Законом №481/95-ВР, що має бути зафіксовано у відповідному акті перевірки.

Під час розгляду справ, пов`язаних із притягненням суб`єктів господарювання до відповідальності за таке правопорушення, предметом доказування є саме підтвердження або спростування виявлених та зафіксованих в акті перевірки порушень вимог Закону №481/95-ВР, в якому має бути чітко зазначено, в чому полягає порушення суб`єктом господарювання вимог законодавства, яких саме норм та на підставі яких обставин ґрунтується цей висновок.

Як встановлено судом першої інстанції, податкове повідомлення - рішення від 03.10.2022 №5509/06-30-09-02/35718391 складене на підставі акта перевірки 5465/06-30-09-02/35718391 від 09.09.2022 та містить посилання на те, що встановлено порушення ст. 15 Закону України Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» від 19.12.2095 № 418/95-ВР (зі змінами та доповненнями) за ведення діяльності в період з 11.07.2019 по 22.07.2020 без отримання відповідної ліцензії.

За вказане правопорушення до позивача на підставі п.п. 54, 3.3. п. 54.3. ст. 54 та п. 116.1, ст. 116 ПКУ та ст. 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюновріх виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» (зі змінами та доповненнями)» застосовану суму штрафних (фінансової) санкції на суму 500 000,00 гр.

Натомість, в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні від 03.10.2022 №5509/06-30-09-02/35718391 в графах «посилання на пункт та статтю законодавчого акта, порушення якого встановлено», «посилання на пункт та статтю законодавчого акта, який є підставою для застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені, у тому числі за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності» наявні посилання лише на статті 15 та 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» без зазначення конкретних частин, пунктів чи абзаців вказаних статей, що не дає можливості встановити чітку норму законодавства, порушення якої зафіксовано відповідачем та яка стала підставою для застосування штрафних (фінансових санкцій).

Разом з тим, акт перевірки також не містить посилання на конкретну норму статті 15 Закону, порушення якої встановлено відповідачем, враховуючи, що сама стаття містить значну кількість вимог до імпорту, експорту, оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, пальним та зберігання пального.

Вказане податкове повідомлення - рішення містить також посилання на норми ст. 54, та 116 ПКУ, які не мають відношення до обставин перевірки.

Однак, ні з акту перевірки, ні з оскаржуваного податкового повідомлення - рішення не можливо встановити, яке порушення законодавства допустив позивача та де і в чому він зберігав пальне в період з 11.07.2019 по 22.07.2020 без отримання ліцензії.

У постанові від 5 лютого 2021 року у справі №815/6356/15 Верховний Суд зазначив, що відсутність у податковому повідомленні-рішенні посилання на законодавчий акт, на підставі якого відповідачем застосовано штрафні санкції та визначено їх розмір суттєво впливає на правомірність такого рішення, а суд позбавляє можливості встановити дійсний предмет доказування. Такий суттєвий недолік свідчить про недотримання відповідачем вимог, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень і закріплені у частині другій статті 2 КАС України.

Аналогічна позиція викладена і у постанові ВС від 31 травня 2022 у справі №540/4291/20.

Враховуючи, що у спорах про правомірність застосування штрафних санкцій за зберігання пального без наявності відповідної ліцензії основним і вирішальним предметом доказування є підтвердження або спростування обставин саме факту здійснення суб`єктом господарювання діяльності зі зберігання пального, а не його придбання, колегія суддів вважає, що невстановлення під час фактичної перевірки обставин здійснення позивачем діяльності зі зберігання пального, часу цієї діяльності та місця, у якому пальне зберігалося, унеможливлює визнання правомірним застосування штрафних санкцій за зберігання пального без наявності ліцензії.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові ВС від 31 травня 2022 по справі № 540/4291/20.

Крім того встановлено, що під час перевірки перевірючим було надано договір № 89 від 01.11.2018, укладений між ПП «Новозаводські аграрні інвестиції» та ТОВ «ТАЙМ ОЙЛ» на поставку нафтопродуктів.

На підтвердження факту прийняття від Продавця нафтопродуктів, позивачем під час перевірки представникам відповідача було надано накладні на відпуск ПММ та ТТН за 21.05.2020, 20.07.2020 та 21.07.2020, 31.07.2020 в яких пунктом розвантаження було зазначено адресу: Житомирська область, Хорошівський район, смт. Пулини, вул. Шевченка, 130.

Зокрема, під час перевірки було встановлено, що надані для перевірки 6 шт. ТТН, складені від імені постачальника ТОВ «ТАЙМ ОЙЛ» містили описку в частині адреси поставки, проте під час перевірки вказана помилка була виправлена та перевіряючи було надано примірники виправлених ТТН, де вказана вірна адреса: Україна, Житомирська область, Хорошівський райони, с. Рижани, вул. Заводська, 1. Крім того, інші ТТН від вказаного постачальника містили вірну адресу постачання.

Оскільки ТТН формується Постачальником, то позивач був позбавлений можливості в односторонньому порядку вносити до ТТН зміни. Однак, це не виключає того, що товар прямував за адресою: Житомирська область, Хорошівський район, с. Рижани, вул. Заводська, 1, як в подальшому було виправлено постачальником.

Крім того, ПММ, що поставлялися за вказаними накладними здійснювалася заправка власної та орендованої сільгосптехніки, що не потребує наявності ліцензії.

Як слідує зі змісту ст.15 Закону №481/95-ВР для отримання ліцензії на зберігання пального виключно для потреб власного споживання суб`єкти господарювання у заяві, серед іншого, зазначають загальну місткість резервуарів, що використовується для зберігання пального, та їх фактичне місце знаходження, а також фактичне місцезнаходження ємностей, що використовуються для зберігання пального.

Оскільки позивач має діючу ліцензію на право зберігання пального ( виключно для потребу власного споживання чи промислової переробки) за реєстраційним номером 2000515, терміном дії з 13.03.2020 по 13.03.2025 із зазначенням місця зберігання: Україна, Житомирська область, Хорошівський райони, с. Рижани, вул. Заводська, 1, загальна місткість резервуарів, що використовується для зберігання пального (літрів) 20000,00, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції, що відповідач не довід та не надав жодних доказів того, що вищевказані ПММ зберігалися у іншому місці.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо податкового повідомлення-рішення №5511/06-30-09-02/35718391 від 03.10.2022 на суму 500 000, 00 грн., колегія суддів враховує наступне.

З матеріалів справи встановлено, що податкове повідомлення - рішення від 03.10.2022 №5511/06-30-09-02/35718391 складене на підставі акту перевірки 5465/06-30-09-02/35718391 від 09.09.2022 та містить посилання на те, що встановлено порушення ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» від 19.12.2095 № 418/95-ВР (зі змінами та доповненнями) за ведення діяльності в період з 11.07.2019 по 22.07.2020 без отримання відповідної ліцензії.

За вказане правопорушення до позивача на підставі п.п. 54, 3.3. п. 54.3. ст. 54 та п. 116.1, ст. 116 ПКУ та ст. 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» (зі змінами та доповненнями)» застосовану суму штрафних (фінансової) санкції на суму 500 000,00 гр.

В оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні від 03.10.2022 № 5511/06-30-09- 02/35718391 в графах «посилання на пункт та статтю законодавчого акта, порушення якого встановлено», «посилання на пункт та статтю законодавчого акта, який є підставою для застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені, у тому числі за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності» наявні посилання лише на статті 15 та 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» без зазначення конкретних частин, пунктів чи абзаців вказаних статей, що не дає можливості встановити чітку норму законодавства, порушення якої зафіксовано відповідачем та яка стала підставою для застосування штрафних (фінансових санкцій).

При цьому, акт перевірки також не містить посилання на конкретну норму статті 15 Закону, порушення якої встановлено відповідачем, враховуючи, що сама стаття містить значну кількість вимог до імпорту, експорту, оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, пальним та зберігання пального.

Вказане податкове повідомлення - рішення передбачає, що порушення здійснено за період з 11.07.2019 по 22.07.2020 і пов`язане з веденням діяльності без отримання відповідної ліцензії.

Проте, ні з акту перевірки, ні з оскаржуваного податкового повідомлення - рішення не можливо встановити, яке порушення законодавства допустив позивача, в чому воно полягає, на який вид діяльності не було ліцензії.

Як зазначалося вище, позивач має діючу Ліцензію на право зберігання пального ( виключно для потребу власного споживання чи промислової переробки) за реєстраційним номером 2000515, терміном дії з 13.03.2020 по 13.03.2025 із зазначенням місця зберігання: Україна, Житомирська область, Хорошівський райони, с. Рижани, вул. Заводська, 1, загальна місткість резервуарів, що використовується для зберігання пального ( літрів) 20000,00 та здійснює зберігання пального у вказаному резервуарі та в баках автомобілів та сільськогосподарської техніки, що використовується в господарській діяльності.

Отже, незрозумілість та відсутність посилань на обставини та мотиви прийнятих рішень не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, за яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм належну правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність прийнятого рішення.

Позиція аналогічного змісту викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №806/2183/18.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, зазначене вище свідчить про те, що позивач використовував дизпаливо для заправлення техніки, яка є його власністю та перебувала у його користуванні, тобто позивач використовував паливо у власній господарській діяльності, а не здійснював торгівлю ним, тому ліцензія на торгівлю пальним не потрібна.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо податкового повідомлення-рішення №5494/06-30-09-02/35718391 від 03.10.2022 на суму 1020,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Так, нормами п.п. 85.2, 85.4, 85.8 ст. 85 ПК України передбачено, що при проведенні перевірки платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

При проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).

Посадова (службова) особа контролюючого органу, яка проводить перевірку, у випадках, передбачених цим Кодексом, має право отримувати від платника податків або його законних представників копії документів, що належать до предмета перевірки. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).

У пункті 85.6 ст. 85 ПК України зазначено, що у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.

Згідно пункту 121.1 статті 121 ПК України встановлено, що незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень. Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке саме порушення тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень.

Слід також враховувати, що згідно правової позиції, викладеної у постанові від 08 листопада 2021 року у справі №640/21601/19 Верховний Суд сформулював висновок, відповідно до якого в частині ненадання документів під час здійснення податкової перевірки склад вказаного правопорушення полягає саме в поведінці платника податків, направленої на ухилення ним від виконання обов`язку з надання контролюючим органам оригіналів чи копій документів на їх законну вимогу, тим самим створюючи перешкоди для здійснення податкового контролю.

В той же час у разі відсутності підстав для висновку про створення перешкод у його здійсненні, в тому числі шляхом ухилення від надання документів чи їх копій, зокрема через поважні та об`єктивні причини, поведінку платника податків не можна кваліфікувати як таку, що утворює склад правопорушення, передбаченого пунктом 121.1 статті 121 ПК України.

Не підпадає під таку кваліфікацію поведінка платника податків і у разі, якщо під час перевірки ним надані усі наявні у нього документи, але вони визнані контролюючим органом такими, що не в повній мірі підтверджують правильність даних податкового обліку. В такому випадку контролюючий орган має підстави для констатації помилок у податковому обліку із встановленням відповідного складу податкового порушення та застосуванням відповідних наслідків у вигляді визначення грошових зобов`язань за наявності для цього підстав.

Таким чином, з`ясуванню під час перевірки правомірності застосування штрафних санкцій на підставі пункту 121.1 статті 121 ПКУ країни підлягає те, чи дійсно позивач вживав усі залежні від нього заходи для забезпечення повної і об`єктивної перевірки, чи ухилявся від її проведення, а також перевірити та оцінити поведінку контролюючого органу (чи надав він реальну можливість платникові податків надати усі документи, чи у повній мірі забезпечив право на участь в її проведенні).

Матеріалами справи встановлено, що податкове повідомлення - рішення від 03.10.2022 № 5494/06-30-09-02/35718391 складена на підставі акту перевірки 5463/06-30-09-02/38580846 від 09.09.2022 та містить посилання на те, що встановлено порушення п. 85.2 ст. 85 ПКУ, а саме ненадання платником податків посадовій ( службовій ) особі контролюючих органів у повному обсязі усіх документів, що належать або пов`язані з предметом перевірки.

Водночас встановлено, що 30.08.2022 представниками відповідача було вручено представнику позивача вимогу про надання пояснень та документального підтвердження від 30.08.2022 з вимогою надати необхідні документи до 14.00 години 01.09.2022 року.

На виконання вказаної вимоги позивачем під час перевірки були надані всі документи.

Проте, 09.09.2022 року представниками відповідача було складено акт ненадання документів (копій документів), пояснень, довідок, інформації, з якого вбачається, що позивач надав не всі документи, пов`язані з предметом перевірки. Проте з даного акту незрозуміло, які документи наявні у позивача, проте він їх не надавав, що свідчить про безпідставність вказаного акту та невідповідність його вимогам ст. 85.6 ст. 85 ПК України.

При цьому, у конкретному випадку є незрозумілим з яких підстав відповідач нарахував штрафну санкцію у подвійному розмірі.

Проаналізувавши вищевикладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог та обставин справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення від 03.10.2022 № 5493/06-30-09-02/35718391 на суму 21420,00 грн., від 03.10.2022 № 5509/06-30-09-02/35718391 на суму 500 000,00 грн., від 03.10.2022 № 5510/06-30-09-02/35718391 на суму 500 000,00 грн., від 03.10.2022 № 5511/06-30-09-02/35718391 на суму 500 000,00 грн., від 03.10.2022 № 5494/06-30-09-02/35718391 на суму 1020,00 грн. є протиправними та підлягають скасуванню.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів враховує наступне.

Витрати на професійну правничу допомогу регулюються ст.134 КАС України.

При цьому, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктом 3 вказаної статті визначено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з тим, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (п.4 ст.134 КАС України).

Проте, принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 ст.134 КАС України, тобто розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду, у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.12.2018 (справа №826/856/18).

Слід також зазначити, що приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" № 5076-VI від 05.07.2012 визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч.2,3 ст.30 вищевказаного Закону).

Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію обґрунтованих дій позивача, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та запровадження певних запобіжників від можливих зловживань з боку учасників судового процесу та осіб, які надають правничу допомогу, зокрема, неможливості стягнення необґрунтовано завищених витрат на правничу допомогу.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як встановлено судом першої інстанції, з метою надання позивачу професійної правничої допомоги між ПП "Новозаводські аграрні інвестиції" в особі директора ОСОБА_1 та адвокатом Сірою А. В. укладено договір про надання правової допомоги від 19.10.2022 №39, відповідно до якого гонорар адвоката визначено у розмірі 30 000 грн.

На підтвердження наданих послуг надано: договір про надання правової допомоги від 19.10.2022 №39, акт приймання-передачі наданих послуг від 28.02.2023, в якому зазначено, що позивачу були надані послуги у розмірі на загальну суму 30 000 грн., платіжне доручення №1426 від 28.10.2022 на суму 15 000 грн.

Разом з тим, судом першої інстанції враховано, що справа є незначної складності, а складність розглядуваної справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, значення цієї справи для учасника справи, відповідає понесеним позивачем витратам на правничу допомогу з огляду на їх співмірність та реальність у розмірі 10000,00 грн.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Полотнянко Ю.П. Драчук Т. О.