Справа № 320/53041/24
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2025-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий суддя Парінов А.Б.

судді: Беспалов О.О.

Грибан І.О.

при секретарі судового засідання: Андрейченко К.Е.,

за участю учасників судового процесу:

від позивача (апелянта): Чернишова В.Л.,

від відповідача: Черноштан В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року у справі за позовом Офісу Генерального прокурора до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся представник Офісу Генерального прокурора з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцева А.Т. від 24.10.2024 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 про накладення на Офіс Генерального прокурора штрафу в розмірі 5100 гривень.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки будь-якого належного обґрунтування поважності причин своєчасного невиконання рішення суду, станом на час винесення оскаржуваної постанови, позивачем не надано, то відповідач, приймаючи оскаржену постанову ВП НОМЕР_1 від 24.10.2024 про накладення штрафу в розмірі 5100 грн, діяв на підставі Закону України «Про виконавче провадження» та у межах своїх повноважень.

Не погоджуючись з судовим рішенням, Офісом Генерального прокурора (далі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій останній зазначає, що рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд невірно встановив обставини справи, прийшов до помилкових висновків та невірно застосував норми права, що потягло за собою ухвалення неправомірного рішення.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року у справі за позовом Офісу Генерального прокурора до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови та призначено справу до апеляційного розгляду у судовому засіданні, яке призначено на 25.03.2025 о 11:45, продовживши строк розгляду справи на підставі ч. 2 ст.309 КАС України.

Від відповідача через систему «Електронний суд» було сформовано та направлено до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника та залишити рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року без змін.

25.03.2025 в судовому засіданні представник позивача (апелянта) підтримав вимоги апеляційної скарги, наполягав на їх задоволенні. Просив скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти вимог апеляційної скарги, наполягав на залишенні рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 у справі №320/5210/21 задоволено позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, вирішено поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора з 20.11.2019

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021 рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 змінено в частині поновлення на посаді та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Верховного Суду від 08.03.2023 рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 в частині, яка не змінена постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021, та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021 у справі №320/5210/21 залишено без змін.

З метою виконання вказаного рішення Київським окружним адміністративним судом 01.11.2021 видано виконавчий лист у справі №320/5210/21.

Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Береговим В.С. на підставі виконавчого листа від 01.11.2021 №320/5210/21 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 03.10.2024 НОМЕР_1. Даною постановою боржника зобов`язано невідкладно виконати рішення суду в порядку, визначеному ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження».

Заявою від 22.10.2024 ОСОБА_1 (стягувач) повідомив Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що жодних дій щодо виконання постанови від 03.10.2024 НОМЕР_1 боржником не вчинено та просив вжити заходів щодо невідкладного виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 у справі №320/5210/21.

24.10.2024 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем А.Т. винесена постанова ВП НОМЕР_1 про накладення штрафу у розмірі 5100 грн.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши доводи учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Преамбулою Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-VIII) передбачено, що цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

У відповідності до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 3 Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1403-VIII).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За правилами частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення регламентовано положеннями частин першої - третьої статті 63 Закону №1404-VIII, згідно частини першої якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Статтею 75 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Наведене в сукупності свідчить про те, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин.

При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Таким чином, накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що не виконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України "Про виконавче провадження".

Тобто, на час прийняття державним виконавцем рішенням про накладення штрафу має бути встановлено факт не виконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону № 1404-VІІІ, можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 №554/13475/15-ц.

Тобто, поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Як вже було встановлено, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 03.10.2024 НОМЕР_1. Даною постановою боржника зобов`язано невідкладно виконати рішення суду в порядку, визначеному ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження», про що повідомити державного виконавця.

Разом з тим як вбачається з матеріалів справи, у спірній постанові про накладення штрафу від 24.10.2024 зазначено, що постановою державного виконавця від 03.10.2024 відкрито виконавче провадження та зобов`язано боржника невідкладно виконати рішення суду. Заявою від 22.10.2024 стягувач повідомив про невиконання судового рішення боржником. Станом на 24.10.2024 на адресу відділу боржником не надано доказів виконання судового рішення так само і не вказано поважних причин його не виконання. У зв`язку з чим оскаржуваною постановою на боржника накладено штраф у розмірі 5 100 грн та зобов`язано невідкладно виконати рішення суду та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання суду.

Отже, матеріали справи свідчать про те, що позивачем не було виконано рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 у справі № 320/5210/21, а також не було вчинено всіх можливих дій, спрямованих на відновлення порушених прав та інтересів ОСОБА_1 .

Щодо тверджень Офісу Генерального прокурора про те, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 03.10.2024 № НОМЕР_2 державним виконавцем не була надіслана рекомендованим поштовим відправленням в порушення вимог ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 28 ЗУ « Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Документи виконавчого провадження органам та особам, які мають електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), яка забезпечує обмін документами, надсилаються виключно в електронній формі.

Відтак, враховуючи те, що матеріали виконавчого провадження не містять заяви боржника про направлення документів виконавчого провадження поштою, а в матеріалах справи міститься Повідомлення № 2347971 про доставку 04.10.2024 03:05:42 «Постанови про відкриття виконавчого провадження (з ідентифікатором)» від 03.10.2024 до електронного кабінету ЄСІТС Офісу генерального прокурора (а.с. 105), суд дійшов висновку про те, що позивач був належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження.

Щодо технічних причин не реєстрації постанови про відкриття виконавчого провадження, а саме неможливість отримати текст даної постанови, оскільки текст не відображався з технічних причин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що акт про неможливість відкрити чи переглянути документ у день його надходження (04.10.2024) працівниками позивача не складався, належних доказів щодо технічної проблеми з функціонуванням підсистеми «Електронний суд» позивачем не надано, а документ, складений начальником Департаменту документального забезпечення Капітулою О., не може свідчити про неотримання позивачем постанови про відкриття виконавчого провадження 04.10.2024, оскільки його складено 04.11.2024 та він містить лише повідомлення про те, що постанова залишилась незареєстрованою в день надходження.

Нормами Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, до електронного кабінету в ЄСІТС якої були доставлені документи виконавчого провадження, вважається такою, що належним чином повідомлена про прийняття виконавцем відповідної постанови.

Доводи апеляційної скарги, стосовно того, що ОСОБА_1 неодноразово запрошувався до Департаменту кадрової роботи та державної служби для вирішення питання щодо виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.10.2021 та постанови Верховного Суду від 08.03.2023 у справі № 320/5210/21, але до кадрового підрозділу не прибув, а за усним повідомленням він зазначив, що не бажає поновлюватися та наразі займає посаду заступника начальника Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, не приймаються судом, з огляду на те, що останній фактично міг виконати рішення суду без участі ОСОБА_1 , що і було зроблено апелянтом 01.11.2024.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Отже, наводячи підстави неможливості виконання рішення суду, позивач не подавав доказів вчинення дій, спрямованих на те, щоб посприяти виконанню рішення, або за наявності підстав зупинити проведення виконавчих дій чи відстрочити/розстрочити виконання судового рішення. Не вчиняв, жодних належних дій, які б були спрямовані на виконання рішення суду у строк, визначений Законом України "Про виконавче провадження".

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що боржник не виконав рішення суду у справі №№ 320/5210/21без поважних причин, а отже, відповідач, приймаючи оскаржену постанову ВП НОМЕР_1 від 24.10.2024 про накладення штрафу в розмірі 5100 грн діяв на підставі Закону України "Про виконавче провадження" та у межах своїх повноважень, тому підстави для скасування спірної постанови відсутні.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 315 за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін;

2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення;

3) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково;

4) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у визначених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині;

5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328-331 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач А. Б. Парінов

Судді О. О. Беспалов

І.О. Грибан

(Повний текст судового рішення виготовлено 25 березня 2025 року)