Справа № 480/907/24
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 р.Справа № 480/907/24

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

за участю секретаря судового засідання Кіт Т.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.06.2024, головуючий суддя І інстанції: Н.В. Савицька, повний текст складено 27.06.24 по справі № 480/907/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

третя особа Міністерство оборони України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Міністерство оборони України, в якому просить суд: визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби, на підставі абз. 6 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, за сімейними обставинами, у зв`язку наявністю батька з інвалідністю другої групи; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, на підставі абз. 6 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, за сімейними обставинами, у зв`язку наявністю батька з інвалідністю другої групи.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 27.06.2024 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду та не прийняття рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 26.10.2023 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 26.10.2023 про звільнення з військової служби на підставі абз.4 п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду такого рапорту, з урахуванням висновків викладених у цьому рішенні суду. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.06.2024 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що 21.11.2022 військовослужбовці Військової частини НОМЕР_1 , в тому числі і ОСОБА_1 , самовільно залишили розташування 11-ї запасної роти Військової частини НОМЕР_1 . За даним фактом направлено повідомлення за №6307 від 04.12.2022 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України. Зазначає, що першим слідчим відділом Територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтава, внесені відомості в ЄРДР від 07.04.2023 за №0000148 про вчинення молодшим сержантом ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України. Вказує, що у зв`язку із самовільним залишенням військової частини та внесення відповідних відомостей в ЄРДР молодшому сержанту ОСОБА_1 призупинено військову службу з 07.04.2023, увільнено від займаної посади, та згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №60-РС від 18.04.2023 виключено із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 . Стверджує, що 26.10.2023 рекомендованим листом з описом вкладення на адресу Військової частини НОМЕР_1 позивачем направлено рапорт про звільнення з військової служби з підстав, передбачених ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме наявність батька з другою групою інвалідності. Зауважує, що рапорт на звільнення позивачем направлено після фактичного призупинення йому військової служби. Звертає увагу, що на вищевказаний рапорт Військова частина НОМЕР_1 надала відповідь, що у ОСОБА_1 наявні підстави для звільнення з військової служби, та для реалізації свого права на звільнення позивачу запропоновано повернутися до Військової частини НОМЕР_1 , надати пояснення за фактом самовільного залишення місця служби. Станом на липень 2024 позивач до Військової частини НОМЕР_1 не повернувся. Наголошує, що у зв`язку із внесеними відомостями в ЄРДР від 07.04.2023 за №0000148 та призупиненням військової служби молодшому сержанту ОСОБА_1 , у Військової частини НОМЕР_1 відсутні повноваження приймати рішення щодо звільнення позивача з лав Збройних сил України, що безпідставно не враховано судом першої інстанції та зобов`язано відповідача вчинити дії, які суперечать вимогам чинного законодавства.

ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.06.2024 без змін. Зазначає, що за зверненням командування Військової частини НОМЕР_1 відносно військовослужбовців, в тому числі ОСОБА_1 , розпочато кримінальне провадження №0001836 від 24.11.2022 за ч.5 ст.407 КК України. Вказує, що накази №180 від 09.07.2022 та №851від 22.09.2022, в тому числі відносно ОСОБА_1 , скасовані рішенням Сумському окружному адміністративному суду від 13.10.2023 у справі №480/6728/22. Наголошує, що в жодному із кримінальних проваджень, які були ініційовані Військовою частиною НОМЕР_1 відносно військовослужбовців, в тому числі і позивача, підозра ОСОБА_1 не пред`являлась. Оскільки жодного правопорушення ОСОБА_1 не вчиняв, останній продовжував перебувати у запасній роті Військової частини НОМЕР_1 , не зважаючи на той факт, що з червня 2022 року не отримував грошового забезпечення. Звертає увагу, що батькові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , встановлено 2 групу інвалідності, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 подано рапорт про звільнення зі служби на підставі абзацу 6 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Зауважує, що рапорти ОСОБА_1 належним чином не розглядаються та не приймається відповідного рішення.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені заздалегідь та належним чином.

Представник Військової частини НОМЕР_1 в судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги відповідача, просив суд апеляційної інстанції задовольнити вимоги скарги в повному обсязі.

ОСОБА_1 та його представник заперечували проти апеляційної скарги відповідача, просили суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що молодший сержант ОСОБА_1 з 08.05.2022 проходить військову службу за мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді сержанта резерву запасної роти.

26.10.2023 позивачем рекомендованим листом з описом вкладення направлено командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби з підстав, передбачених ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме наявність батька з другою групою інвалідності.

Листом №2/7-1332 від 27.11.2023 за підписом командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 позивача повідомлено, що у нього наявні підстави для звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із наявністю батька із числа осіб з інвалідністю II групи. Однак, згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.11.2022 року №325 молодший сержант ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив частину 21.11.2022. Зазначено, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.07.2023 №204 молодшому сержанту ОСОБА_1 призупинено строк військової служби, вислугу років для призначення пенсії та вислугу у військовому званні, виплату грошового та здійснення продовольчого, речового забезпечення, виключено зі списків особового складу частини та зі всіх видів забезпечення з 07.04.2023. Запропоновано повернутися до військової частини, тим самим припинити свою безпідставну відсутність або ж надати документи, які підтверджують факт перебування не на службі з поважних причин, отримати обхідний лист, оскільки чинними нормативно-правовими актами не передбачено процедури заочного звільнення військовослужбовців, зокрема тих, які самовільно залишили частину.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у звільненні позивача з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за результатом поданого позивачем у жовтні 2023 року рапорту, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду та не прийняття рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 26.10.2023 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 26.10.2023 про звільнення з військової служби на підставі абз.4 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду такого рапорту, з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, на підставі абз. 6 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, за сімейними обставинами, у зв`язку наявністю батька з інвалідністю другої групи, суд першої інстанції виходив з їх передчасності.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині, з огляду на наступне.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно із ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на даний час.

Одночасно із введенням воєнного стану Указом Президента України від 24.02.2022 №65/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 03.03.2022 №2105-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Пунктами 4 та 5 цього Указу Президент України постановив призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами. Генеральному штабу Збройних Сил України визначити черговість та обсяги призову військовозобов`язаних, резервістів та транспортних засобів національної економіки в межах загального строку мобілізації.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-XII (далі по тексту Закон №3543-XII; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 3543-XII:

мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону №3543-XII загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Згідно з ч.5 ст.4 Закону №3543-XII вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

За змістом ст.2 Закону №3543-XII правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України «Про оборону України», цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі по тексту - Закон №2232-XII; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Згідно з ч.6 ст.2 Закону №2232-XII визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.24 Закону №2232-ХІІ початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу піл час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Початком проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період є день, визначений статтею 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Частиною 5 ст.1 Закону №2232-XII зазначено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону №2232-XII.

За змістом пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Частиною 7 ст.26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абз.2 пп. 2 п.225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі по тексту - Положення №1153/2008), звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу": у військових частинах до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Пунктом 233 Положення №1153/2008 встановлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

За обставинами справи, 26.10.2023 позивачем рекомендованим листом з описом вкладення направлено командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби з підстав, передбачених ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме наявність батька з другою групою інвалідності.

До рапорту від 26.10.2023 позивачем долучено нотаріально завірені копії паспортів ОСОБА_1 та свого батька ОСОБА_2 , свідоцтва про народження ОСОБА_1 (на підтвердження родинних відносин), довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 25.10.2023 про встановлення ОСОБА_2 другої групи інвалідності та пенсійного посвідчення ОСОБА_2 , де також підтверджено встановлення останньому другої групи інвалідності (довічно).

Листом №2/7-1332 від 27.11.2023 за підписом командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 позивача повідомлено, що у нього наявні підстави для звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із наявністю батька із числа осіб з інвалідністю II групи. Однак, згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.11.2022 року №325 молодший сержант ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив частину 21.11.2022. Зазначено, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.07.2023 №204 молодшому сержанту ОСОБА_1 призупинено строк військової служби, вислугу років для призначення пенсії та вислугу у військовому званні, виплату грошового та здійснення продовольчого, речового забезпечення, виключено зі списків особового складу частини та зі всіх видів забезпечення з 07.04.2023. Запропоновано повернутися до військової частини, тим самим припинити свою безпідставну відсутність або ж надати документи, які підтверджують факт перебування не на службі з поважних причин, отримати обхідний лист, оскільки чинними нормативно-правовими актами не передбачено процедури заочного звільнення військовослужбовців, зокрема тих, які самовільно залишили частину.

У позовній заяві позивач зазнає, що отримав лист №2/7-1332 від 27.11.2023 за підписом командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 та не погоджується з діями Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби, на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, за сімейними обставинами, у зв`язку наявністю батька з інвалідністю другої групи.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ч.2 ст.24 Закону №2232-ХІІ військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту "г" частини другої, пункту "г" частини третьої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "в" пункту 2 частини четвертої, підпунктів "е" пунктів 1 і 2, підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої та підпункту "е" пункту 1, підпункту "д" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.

Військовослужбовці, яким призначено кримінальне покарання у вигляді штрафу, яких звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, передбачених статтями 47, 48, 49 Кримінального кодексу України, а також яких звільнено від відбування покарання на підставі амністії, підлягають звільненню з військової служби відповідно до підпункту "ґ" пункту 1 частини четвертої, підпунктів "д" пунктів 1 та 2 частини п`ятої та підпункту "д" пункту 1, підпункту "ґ" пункту 2 частини шостої статті 26 цього Закону.

Для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжується. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.

Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.

Згідно з п.п. 122, 144-1 Положення №1153/2008 усунення військовослужбовців від виконання службових обов`язків здійснюється відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Відповідно до п.144-2 Положення №1153/2008 військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України.

Пунктом 144-5 Положення №1153/2008 військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту "г" частини другої, пункту "г" частини третьої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "в" пункту 2 частини четвертої, підпункту "е" пункту 1, підпункту "е" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої та підпункту "е" пункту 1, підпункту "д" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.

Військовослужбовці, яким призначено кримінальне покарання у вигляді штрафу, яких звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, передбачених статтями 47, 48, 49 Кримінального кодексу України, а також яких звільнено від відбування покарання на підставі амністії, підлягають звільненню з військової служби відповідно до підпункту "ґ" пункту 1 частини четвертої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "д" пункту 2 частини п`ятої та підпункту "д" пункту 1, підпункту "ґ" пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Звільнення військовослужбовців, військову службу яким призупинено, з військової служби здійснюється командирами (начальниками) військових частин наказами по особовому складу, крім військовослужбовців, які згідно із пунктом 225 цього Положення звільняються з військової служби Президентом України.

Пунктом 144-6 Положення №1153/2008 передбачено, що для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжуються. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги і соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримані продовольче, речове та інші види забезпечення.

Продовження військової служби та дії контракту з військовослужбовцями, зазначеними у цьому пункті, здійснюється командирами (начальниками) військових частин наказами по особовому складу.

Таким чином, військова служба призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України.

В контексті наведеного вище, колегія суддів зазначає, що згідно з витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.07.2022 №180 наказано вважати такими, що вибули з пункту постійної дислокації АДРЕСА_1 : нижчепойменований особовий склад Військової частини НОМЕР_1 вважати такими, що самовільно залишили частину 09.07.2022, зняти з усіх видів забезпечення з 09.07.2022, а з харчового забезпечення з 10.07.2022: молодшого сержанта ОСОБА_1 , сержанта резерву запасної роти.

Військовою частиною НОМЕР_1 проведено службове розслідування, за результатом якого винесено наказ №851 від 22.09.2022 «Про результати службового розслідування», яким, в тому числі, ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Відповідно до п.2 наказу №851 від 22.09.2022 наказано не виплачувати щомісячну премію за липень з перерахунком у вересні, за невихід на службу без поважних причин.

За вказаним фактом відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч.5 ст. 407 Кримінального кодексу України, номер провадження: 0001836, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що підтверджується витягом з ЄРДР від 24.11.2022 №0001836 - з 24.11.2022.

Крім того, відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч.5 ст. 407 Кримінального кодексу України, номер провадження: 000148, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що підтверджується витягом з ЄРДР від 23.05.2023 №000148 - з 07.04.2023.

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 18.04.2023 №60-РС відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" молодшому сержанту ОСОБА_1 , колишньому сержанту резерву 11 запасної роти, який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , призупинено військову службу з 07.04.2023.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.07.2023 №204 наказано молодшого сержанта ОСОБА_1 , колишнього сержанта резерву запасної роти, який самовільно залишив військову частину 21.11.2022, увільненого від займаної посади та якому призупинено військову службу, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №60-РС від 18.04.2023, виключити зі списків особового складу частини, призупинити строк військової служби, вислугу років для призначення пенсії та вислугу у військовому званні з 07.04.2023. Підстава: витяг з ЄРДР від 07.04.2023 №000148; наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №60-РС від 18.04.2023.

Станом на дату направлення позивачем засобами поштового зв`язку рапорту від 26.10.2023 про звільнення з військової служби на адресу Військової частини НОМЕР_1 , позивач вважався таким, що з 21.11.2022 самовільно залишив військову частину; до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за фактом вчинення кримінального правопорушення за ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України; наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 18.04.2023 №60-РС позивачу призупинено військову службу з 07.04.2023; наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.07.2023 №204 позивача виключено зі списків особового складу частини, призупинено строк військової служби.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач є особою, яка самовільно залишила військову частину та на дату подання ним рапорту від 26.10.2023 його військова служба у Збройних Силах України призупинена, він не входить до складу Збройних Сил України та стосовно нього не прийнятий виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або не закрито кримінальне провадження, наказ про продовження ним військової служби командиром військової частини не приймався, у зв`язку з чим у відповідача були відсутні правові підстави для розгляду по суті порушеного у рапорті від 26.10.2023 питання щодо звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із наявністю батька з інвалідністю другої групи), та прийняття відповідного рішення за результатами такого розгляду.

За цим, колегія суддів доходить висновку щодо неможливості розглянути та прийняти рішення за рапортом позивача про звільнення з військової служби до повернення останнього до військової частини, яку він самовільно залишив (відповідно до пп.14 п.116 Положення №1153/2008), набрання законної сили обвинувального вироку (відповідно абз.1 п.144-5 Положення №1153/2008), або після продовження його військової служби (у відповідності до абз.1 п.144-6 Положення №1153/2008).

Матеріали справи не містять відповідних доказів та належного нормативного обґрунтування, що підтверджували б повноваження відповідача розглянути і прийняти рішення по суті рапорту позивача, військова служба якого призупинена.

Як встановлено вище, листом №2/7-1332 від 27.11.2023 за підписом командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 позивача повідомлено, що у нього наявні підстави для звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із наявністю батька із числа осіб з інвалідністю II групи та запропоновано повернутися до військової частини або надати документи, які підтверджують факт перебування не на службі з поважних причин.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність з боку Військової частини НОМЕР_2 протиправної бездіяльності щодо не розгляду та не прийняття рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 26.10.2023 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

Посилання позивача на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.10.2023 у справі №480/6728/22, яким визнано протиправними та скасовано наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №180 від 09.07.2022 в частині щодо ОСОБА_1 та пункти 1, 2, 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 №851 від 22.09.2022 в частині щодо ОСОБА_1 , колегія суддів вважає такими, що не впливають на спірні правовідносини, оскільки вказане рішення набрало законної сили 28.03.2024 згідно постанови Другого апеляційного адміністративного суд від 28.03.2024 у справі №480/6728/22.

Тобто, станом на дату подання позивачем рапорту від 26.10.2023 його військова служба у Збройних Силах України призупинена, він не входить до складу Збройних Сил України та стосовно нього не прийнятий виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або не закрито кримінальне провадження, наказ про продовження ним військової служби командиром військової частини не приймався. Зворотнього матеріали справи не містять.

При цьому, позивач не позбавлений права повторно звернутись до Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби після скасування в судовому порядку наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №180 від 09.07.2022 в частині щодо ОСОБА_1 та пунктів 1, 2, 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 №851 від 22.09.2022 в частині щодо ОСОБА_1 .

Інші доводи і заперечення сторін по суті спору на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено (доказано) правомірність власних дій, що є предметом оскарження у даній справі.

При цьому, незважаючи на те, що наведеною вище нормою КАС України визначено обов`язок суб`єкта владних повноважень довести правомірність, як в даному випадку, своїх дій, позивач не звільняється від свого обов`язку, передбаченого ч.1 ст.77 КАС України довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Всупереч наведеному вище, позивачем не було доведено обставин, на яких ґрунтуються його вимоги.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів доходить висновку щодо безпідставності та необґрунтованості заявлених позивачем вимог у даній справі, а відтак і відсутності правових підстав для задоволення адміністративного позову останнього, що безпідставно не враховано судом першої інстанції.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.06.2024 по справі № 480/907/24 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий І.М. Ральченко
Повний текст постанови складено 26.03.2025 року