Справа № 160/23687/24
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2025-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 березня 2025 року м. Дніпросправа № 160/23687/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року в адміністративній справі №160/23687/24 (головуючий суддя першої інстанції - Савченко А.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 30.08.2024 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу № Ф-7008-0436/67 від 15.02.2024 року про сплату боргу (недоїмки) єдиного соціального внеску в сумі 4954,08 грн..

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем безпідставно винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки), оскільки у спірний період за позивача нараховується ЄСВ роботодавцем за місцем працевлаштування. З 26.08.2015 по 08.04.2019 позивач працював по трудовому договору на різних посадах в юридичному відділі Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод», з 01.11.2020 по 31.12.2020 працював по трудовому договору в Селянському фермерському господарстві «Мрія-Д». Судовими рішеннями вже визнавались неправомірними нарахування єдиного внеску за вимогами. Зазначає, що борг відсутній, а подвійна сплата єдиного внеску суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхованого внеску.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин у справі судом. Позивач вказує, що судом першої інстанції безпідставно не витребувано у податкового органу інтегровану картку платника податків, в якій відображено періоди та суми нарахування ЄСВ, оскільки підстави нарахування боргу зі сплати ЄСВ за період з травня 2019 по другий квартал 2020 року позивачу невідомі. Зазначає, що судовими рішеннями, які залишені без змін судом апеляційної інстанції, встановлені обставини щодо працевлаштування позивача та сплату ЄСВ роботодавцем. Позивач вважає, що суд першої інстанції безпідставно не враховував відомості та обставини, що встановлені судами у попередніх судових рішеннях та ухвалив незаконне рішення.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має право на заняття адвокатською діяльністю, що підтверджується копією свідоцтва від 21.04.2014 року №0076.

Судом першої інстанції встановлено, що у зв`язку із наявністю заборгованості у позивача зі сплати єдиного внеску в розмірі 4954,08 грн., ГУ ДПС у Дніпропетровській області 15.02.2024 року сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-7008-0436/67 (а.с.4).

Згідно відзиву на позовну заяву, відповідачем зазначено, що в базі даних інформаційної системи податкового органу по інтегрованій картці платника податків нараховані зобов`язання:

- за 2017 рік - 8 448,00 грн., термін сплати до 02.05.2018 року;

- за І квартал 2018 року - 2 457,18 грн., термін сплати до 19.04.2018 року;

- за ІІ квартал 2018 року - 2 457,18 грн., термін сплати до 19.07.2018 року;

- за ІІІ квартал 2018 року - 2 457,18 грн., термін сплати до 19.10.2018 року;

- за IV квартал 2018 року - 2 457,18 грн., термін сплати до 21.01.2019 року;

- за І квартал 2019 року - 2 754,18 грн., термін сплати до 19.04.2019 року;

- за ІІ квартал 2019 року - 2 754,18 грн., термін сплати до 19.07.2019 року;

- за ІІІ квартал 2019 року - 2 754,18 грн., термін сплати до 21.01.2019 року;

- за IV квартал 2019 року - 2 754,18 грн., термін сплати до 20.01.2020 року;

- за І квартал 2020 року - 2 078,12 грн., термін сплати до 21.04.2020 року;

- за ІІ квартал 2020 року - 1 039,06 грн., термін сплати до 20.07.2020 року;

- за ІІІ квартал 2020 року - 3 178,12 грн., термін сплати до 19.10.2020 року;

- за IV квартал 2020 року - 3 300,00 грн., термін сплати до 19.01.2021 року.

Враховуючи часткову сплату позивачем внесків податковий орган нарахував недоїмку зі сплати єдиного внеску в розмірі 4954,08 грн. згідно з оскаржуваною вимогою від 15.02.2024 року № Ф-7008-0436/67.

Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною, позивач оскаржив таку вимогу до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, адвокати, які займаються незалежною професійною діяльністю. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від незалежної професійної діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. Суд зазначив, що згідно інформації, яка наявна в базі даних інформаційної системи податкового органу по інтегрованій картці платника податків, за позивачем обліковується недоїмка з єдиного соціального внеску за період з II кварталу 2019 року по II квартал 2020 року, який не перевірявся судами в попередніх судових рішеннях. Враховуючи відсутність доказів працевлаштування позивача та сплати внесків за період з травня 2019 року по ІІ квартал 2020 року суд дійшов висновку, що спірну вимогу прийнято відповідачем обґрунтовано.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі по тексту - Закон №2464, в редакції на час спірних правовідносин).

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (п.2 частини першої статті 1 Закону №2464).

Згідно із п.5 ч.1 ст.4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п.п.4 (крім ФОП, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч.1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464).

Пунктом 3 ч.1 ст. 7 Закону України №2464 встановлено, що для платників, зазначених у п.4 ч.1 ст. 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України 20 квітня 2015 року №449 (у редакції Наказу Міністерства фінансів України від 04 травня 2018 року №469) та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за №508/26953 (далі - Інструкція №449).

Абзацом 2 п.2 розділу VI Інструкції №449 визначено, що у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

Відповідно до абзацу 3 п.3 розділу VI Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Згідно абз.3 цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається), зокрема, платникам, зазначеним у пп.пп.3, 4, 6 п.1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій). Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень (п.3 розділу VI Інструкції № 449).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та є особою, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Разом з тим, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність (у даному випадку - адвоката), Законом №2464 не врегульовано.

Позивач, як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі посилається на те, що у періоди з 26.08.2015 року по 08.04.2019 року та з 01.11.2020 року по 31.12.2020 року працював на постійній роботі за трудовим договором у відповідних установах, які були роботодавцями позивача та сплачували ЄСВ у відповідні строки та належних розмірах.

Позивач вказує, що у період з 26.08.2015 року по 08.04.2019 року та з 01.11.2020 року по 31.12.2020 року він не здійснював адвокатську діяльність як самозайнята особа, а тому заборгованість по сплаті єдиного податку у нього відсутня.

Позивач вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не витребував у відповідача необхідні для розгляду та вирішення справи документи та дійшов помилкового висновку про правомірність нарахування відповідачем заборгованості зі сплати ЄСВ.

З цього приводу апеляційний суд зазначає про таке.

Суд першої інстанції зазначив, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Колегія суддів погоджується з такою позицією суду першої інстанції та вказує, що в судових рішеннях по справам №160/7419/19 та №160/8211/21 судами досліджено правомірність нарахування заборгованості зі сплати єдиного податку та формування податкової вимоги за періоди з 2017 року по І квартал 2019 року, а також за ІІІ квартал 2020 року по ІV квартал 2020 року.

Судами першої інстанції у даних справах встановлено, що податкові вимоги про сплату недоїмки з єдиного внеску сформовані неправомірно, оскільки позивач був офіційно працевлаштований на підприємствах, які сплачували за нього ЄСВ як роботодавці у визначені законодавством строки та розмірах.

Предметом спору у справі, яка розглядається, є правомірність формування вимоги №Ф-7008-0436/67 від 15.02.2024 року про сплату боргу (недоїмки) єдиного соціального внеску в сумі 4954,08 грн.,

Згідно інформації, яка наявна в базі даних інформаційної системи податкового органу по інтегрованій картці платника податків (позивача), залишок заборгованості становить станом на 31.01.2024 року становить 4954,08 грн.

Докази офіційного працевлаштування позивача та сплати внесків роботодавцем позивача за період з травня 2019 року по ІІ квартал 2020 року включно в матеріалах справи відсутні.

Додані до апеляційної скарги квитанції про сплату ЄСВ апеляційний суд з урахуванням вимог частини 8 статті 79 КАС України до розгляду не приймає, оскільки позивач в апеляційній скарзі не обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Вказані квитанції датовані періодом липень 2019 року - липень 2020 року, тобто існували як на час подання адміністративного позову, так і на час прийняття рішення судом першої інстанції. Разом з тим, позивачем не наведено обґрунтованих причин, які завадили йому подати долучені до апеляційної скарги докази до суду першої інстанції.

Посилання позивача на необхідність витребування судом першої інстанції з власної ініціативи інтегрованої картки платника податків колегія суддів до уваги не приймає, оскільки витребування судом доказів з власної ініціативи є правом суду, а не обов`язком. В той же час, учасники справи зобов`язані дотримуватися приписів статті 77 КАС України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судом встановлено, що відповідач долучив до відзиву на позовну заяву документи та відомості, які були покладені в основу оскаржуваного рішення (вимоги).

Посилання позивача на судові рішення судів першої інстанції, якими вже встановлено протиправність нарахування позивачу заборгованості зі сплати ЄСВ та формування податкових вимог, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки, як зазначалося вище, період з травня 2019 року по ІІ квартал 2020 року, за який у позивача наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску, у даних судових справах не досліджувався, а тому твердження позивача про доведеність вказаних обставин є безпідставними.

Суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо обґрунтованості дій відповідача відносно формування оскаржуваної податкової вимоги № Ф-7008-0436/67 від 15 лютого 2024 року про сплату боргу (недоїмки) на суму 4954,08 грн..

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року в адміністративній справі №160/23687/24 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року в адміністративній справі №160/23687/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко