Справа № 380/24486/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2025 року м. Львівсправа № 380/24486/24

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 (відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо незвільнення із військової служби ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення щодо звільнення із військової служби ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням висновків суду.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02 жовтня 2024 року він звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із клопотанням про звільнення з військової служби на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та документами, які підтверджують право на звільнення за цією підставою. Із відповіді від 12 жовтня 2024 року № 9115, яка надійшла від командира військової частини НОМЕР_1 , випливає, що клопотання позивача про звільнення із військової служби не затверджене та повертається, оскільки останній не є батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а обов`язок щодо їх утримання після смерті батька покладається на їх матір. А також не додано Довідку про відсутність заборгованостей щодо сплати аліментів або нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_4 (колишня дружина позивача), про те, що аліменти позивач сплачує добровільно та відповідної заборгованості не має.

Позивач зазначає, що пунктом 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що «військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці».

Позивач звертає увагу, що законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні, водночас вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні.

Позивач стверджує, що в нього на утриманні перебуває четверо дітей віком до 18 років, а саме: двоє рідних дітей від попереднього шлюбу - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також двоє дітей, вітчимом яких він є, перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_7 , - ОСОБА_8 та ОСОБА_3 .

Батько ОСОБА_8 та ОСОБА_3 помер.

Доказами, що позивач надає утримання пасинку та падчерці, є банківські квитанції про перерахування грошових коштів, зокрема: від 13 серпня 2024 року, де у призначенні платежу вказано «на канцелярію до школи дітям»; від 19 серпня 2024 року, де у призначенні платежу вказано «на гурток по комп`ютеру»; від 06 вересня 2024 року, де у призначенні платежу вказано «на ремонт вікон від вибуху»; від 08 серпня 2024 року, де у призначенні платежу вказано «за комунальні послуги».

Підтвердженням відсутності заборгованості по сплаті аліментів на рідних дітей є нотаріально засвідчена заява ОСОБА_4 від 17 жовтня 2024 року.

Отже, на переконання позивача, він довів наявність у нього підстав для звільнення із військової служби на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а відповідачем допущена протиправність дій, яка виразилася у незвільненні із військової служби позивача.

У зв`язку з цим просить заявлений позов задовольнити повністю.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_7 , має право на участь у вихованні та утриманні її дітей, водночас обов`язок щодо їх утримання у позивача саме як вітчима може виникнути виключно у разі та за умови, якщо в таких дітей немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання. Також падчерка, пасинок у спірному випадку не можуть вимагати у вітчима забезпечення їх утриманням, оскільки за законом такий обов`язок на нього не покладений.

Крім того, позивачем не надано доказів наявності у матері цих дітей поважних причин, з яких вона не може надавати їм належного утримання та відсутності у них батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або що ці особи з поважних причин не можуть надавати дітям належного утримання. Отже, позивач не надав належних доказів існування обставин, які зобов`язують його як вітчима утримувати малолітню ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_8 .

Стосовно доданих позивачем до матеріалів справи довідок про фактичне місце проживання від 06 вересня 2024 року відповідач зазначає, що вказані документи свідчать про те, що позивач разом із дружиною та дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_8 проживають за однією адресою, а також про добровільну участь позивача у вихованні та забезпеченні потреб дітей його дружини, однак не вказують на обов`язок позивача як вітчима щодо їх утримання.

Також відповідач зауважує, що позивач посилається на банківські квитанції від 08 серпня 2024 року, від 13 серпня 2024 року, від 19 серпня 2024 року та від 06 вересня 2024 року, якими він намагається підтвердити фактичне утримання дітей, проте ці квитанції за проміжок часу менш ніж один місяць не підтверджують факту утримання ним дітей та не можуть бути достатнім доказом для підтвердження цієї обставини. Вказане вище утримання є добровільним, а не обов`язком позивача.

Рішень про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме щодо утримання позивачем двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_8 до рапорту про звільнення з військової служби не надавалось.

З огляду на зазначене та враховуючи той факт, що позивачем до рапорту не надано повний перелік документів, який є вичерпним, оскільки визначений наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, отже, підстав для звільнення його з військової служби за цією підставою та, як наслідок, для задоволення позовних вимог немає.

Також відповідач зазначає, що про відмову в задоволенні рапорту, як стверджує сам позивач, йому стало відомо 12 жовтня 2024 року із відповіді командира військової частини НОМЕР_1 від 12 жовтня 2024 року № 9115. Отже, крайнім терміном для звернення до суду було 13 листопада 2024 року, проте позивач звернувся до суду з цим позовом 04 грудня 2024 року, тобто з пропуском строку, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України.

У зв`язку з цим просить суд залишити позовну заяву позивача без розгляду.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 10 грудня 2024 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 20 грудня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; клопотання представника позивача від 18 грудня 2024 року про витребування доказів задоволено; витребувано у військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчену копію клопотання від 02 жовтня 2024 року про звільнення з військової служби ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 14 лютого 2025 року витребувано у військової частини НОМЕР_1 належно засвідчену копію клопотання від 02 жовтня 2024 року про звільнення з військової служби ОСОБА_1 разом з усіма доданими до нього документами.

Ухвалою суду від 19 лютого 2025 року витребувано у військової частини НОМЕР_2 належно засвідчену копію клопотання від 02 жовтня 2024 року про звільнення з військової служби ОСОБА_1 разом з усіма доданими до нього документами.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач проходить військову службу на посаді командира 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 .

02 жовтня 2024 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із рапортом та необхідними документами про звільнення з військової служби у запас відповідно до частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за пунктом 3 (за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років).

Вказаний рапорт з документами, а також з поданням із клопотанням прямого начальника про звільнення з військової служби був надісланий для розгляду командиру військової частини НОМЕР_1 .

Листом від 12 жовтня 2024 року № 9115 командир військової частини НОМЕР_1 повідомив командира військової частини НОМЕР_2 про таке:

«Ваше Подання від 02 жовтня 2024 року із клопотанням про звільнення із військової служби майора ОСОБА_9 за сімейними обставинами не затверджується мною і повертається виходячи з наступного:

В якості підстави для звільнення майора ОСОБА_9 з військової служби відповідно до ч.12 п.п.3, пункту 2 підпункту «г» частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зазначається, як перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Із наданих до Подання документів вбачається, що ОСОБА_10 , 2009 року народження, ОСОБА_11 , 2011 року народження не являються дітьми майора ОСОБА_9 . Після смерті їх батька, обов`язок щодо їх у утримання покладається на їх матір, гр. ОСОБА_12 .

Після розлучення з гр. ОСОБА_13 , майор ОСОБА_9 повинен утримувати двох неповнолітніх дітей, народжених в шлюбі. Однак, майором ОСОБА_9 не надано Довідки про відсутність заборгованостей щодо сплати заборгованості або нотаріально засвідченої заяви гр. ОСОБА_14 про те, що аліменти майор ОСОБА_9 сплачує добровільно та відповідної заборгованості не має. В будь-якому випадку, розмір сплачених аліментів на дітей складає з січня 2024 року: для дітей до 6 років - 1281,5 грн; для дітей від 6 до 18 років - 1598 грн».

Позивач, уважаючи протиправними дії відповідача щодо незвільнення його з військової служби на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звернувся з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності поведінки відповідача щодо незвільнення позивача з військової служби на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

За змістом частин першої, другої статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 1 Закону № 2232 захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає, зокрема: прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби.

Відповідно до частин першої - третьої статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону № 2232.

Так, відповідно до пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232 військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Суд встановив, що відповідач за результатами розгляду рапорту позивача від 02 жовтня 2024 року та доданих до цього рапорту документів відмовив позивачу у звільненні з військової служби відповідно до пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232 з тих підстав, що ОСОБА_15 , 2009 року народження, та ОСОБА_3 , 2011 року народження, не є дітьми позивача, після смерті батька цих дітей обов`язок щодо їх у утримання покладається на їхню матір - ОСОБА_7 ; також позивачем не надано довідки про відсутність заборгованостей або нотаріально засвідченої заяви колишньої дружини позивача - ОСОБА_4 про те, що аліменти позивач сплачує добровільно та відповідної заборгованості не має.

Оцінюючи правомірність зазначеної відмови відповідача, суд враховує таке.

З огляду на приписи пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232 визначальним для вирішення цього публічно-правового спору є факт перебування на утриманні у позивача трьох і більше дітей віком до 18 років, а також відсутності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Суд встановив, що рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 21 травня 2024 року у справі № 446/831/24 вирішено розірвати шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Від цього шлюбу у позивача є двоє малолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 23 липня 2013 року) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 ).

05 вересня 2024 року між позивачем та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб, про що 05 вересня 2024 року складено відповідний актовий запис № 2398 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_5 від 05 вересня 2024 року).

Дружина позивача - ОСОБА_7 має двох дітей віком до 18 років від попереднього шлюбу, а саме: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 від 08 жовтня 2009 року) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_7 ).

Батько ОСОБА_8 та ОСОБА_3 - ОСОБА_16 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_8 від 08 квітня 2014 року.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною першою статті 260 Сімейного кодексу України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина перша статті 268 Сімейного кодексу України).

На підставі аналізу вищевказаних норм суд зазначає, що ОСОБА_1 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з громадянкою ОСОБА_7 , має право на участь у вихованні ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (оскільки вони проживають однією сім`єю). Водночас обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в цих дітей немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Суд встановив, що батько ОСОБА_8 та ОСОБА_3 - ОСОБА_16 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Проте вказані діти мають матір, яка на підставі частини першої статті 180 Сімейного кодексу України зобов`язана їх утримувати.

Водночас позивач до рапорту від 02 жовтня 2024 року про звільнення з військової служби не додав доказів того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_3 не мають діда, бабу, здатних їх утримувати, або наявності у матері цих дітей поважних причин, з яких вона не може надавати їм належного утримання.

Посилання позивача на те, що доказами того, що він надає утримання пасинку та падчерці, є банківські квитанції про перерахування грошових коштів, зокрема: від 13 серпня 2024 року, де у призначенні платежу вказано «на канцелярію до школи дітям»; від 19 серпня 2024 року, де у призначенні платежу вказано «на гурток по комп`ютеру»; від 06 вересня 2024 року, де у призначенні платежу вказано «на ремонт вікон від вибуху»; від 08 серпня 2024 року, де у призначенні платежу вказано «за комунальні послуги» суд оцінює критично, оскільки вказані квитанції за проміжок часу менш ніж один місяць не підтверджують факту утримання позивачем дітей не можуть розглядатися належним доказом на підтвердження вказаної обставини. Зазначене вище утримання є добровільним, а не обов`язком позивача.

Також суд відзначає, що до рапорту від 02 жовтня 2024 року про звільнення з військової служби позивач не додав доказів відсутності у нього заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, на що цілком обґрунтовано звернув увагу відповідач у листі від 12 жовтня 2024 року № 9115, адже така умова прямо передбачена пунктом 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232.

Посилання позивача на те, що підтвердженням відсутності заборгованості по сплаті аліментів на рідних дітей є нотаріально засвідчена заява ОСОБА_4 від 17 жовтня 2024 року суд відхиляє, оскільки така заява не була долучена до рапорту від 02 жовтня 2024 року про звільнення з військової служби, що підтверджується доданими військовою частиною НОМЕР_2 до заяви від 22 лютого 2025 року № 431 про виконання ухвали суду документами, та не була предметом розгляду відповідачем разом з указаним рапортом.

Цю заяву позивач долучив до іншого рапорту про звільнення з військової служби, який датований 25 жовтня 2024 року та відповідь на який надана відповідачем листом від 14 листопада 2024 року № 10500.

Втім з огляду на визначені позивачем підстави позову рапорт від 25 жовтня 2024 року, а також відповідь на нього від 14 листопада 2024 року № 10500 не є предметом розгляду у цій справі.

Суд зазначає, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом та підставами заявлених позивачем вимог. Вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, та в межах позовних вимог.

З урахуванням викладеного суд не бере до уваги нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_4 від 17 жовтня 2024 року, а також не оцінює інші документи, які були додані позивачем до рапорту від 25 жовтня 2024 року та долучені відповідачем до відзиву на позовну заяву.

Отже, суд підсумовує, що позивач жодними належними та допустимими доказами не довів факту перебування у нього на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, до рапорту від 02 жовтня 2024 року про звільнення з військової служби не надав доказів відсутності у нього заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Тобто у спірних правовідносинах позивач, звертаючись до відповідача з відповідним рапортом від 02 жовтня 2024 року про звільнення з військової служби, не надав належних доказів наявності правових підстав для застосування до нього пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232.

За цих обставин відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232, викладена у листі від 12 жовтня 2024 року № 9115, є цілком правомірною.

Позиція суду з розглядуваного питання повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 14 грудня 2023 року у справі № 160/11228/23 та на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом під час вирішення цієї справи.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду з цим позовом, який визначений частиною п`ятою статті 122 КАС України, суд зазначає, що позивач у позовній заяві не вказує, що про відмову у задоволенні рапорту від 02 жовтня 2024 року йому стало відомо 12 жовтня 2024 року, а лише відзначає, що про вказану обставину йому стало відомо із відповіді від 12 жовтня 2024 року № 9115. Отже, відповідач помилково визначає дату, з якої позивачу стало відомо про порушення своїх прав, а відтак хибно вважає про пропуск позивачем строку звернення з цим позовом до суду та безпідставно просить залишити цей позов без розгляду.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

За змістом правил статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Водночас згідно із частинами першою - другою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Пунктом 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Суд відзначає, що у цій справі, яка пов`язана з виконанням військового обов`язку, позивач, як військовослужбовець звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Втім за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 968,96 грн, що підтверджується квитанцією ID: 8921-0570-9520-4239 від 04 грудня 2024 року.

Отже, позивач помилково сплатив судовий збір у справі, в якій він відповідно до вимог пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати.

За цих обставин суд зазначає, що помилково сплачений позивачем судовий збір у розмірі 968,96 грн може бути повернутий йому за його клопотанням, за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 27 березня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна