Справа № 212/11055/24
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2025-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
08 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним відмову ГУ ДМС у Дніпропетровській області Код у розробці та видачі паспорта-книжечки Громадянина України;
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що вона особисто та безпосередньо зверталась до територіального підрозділу ДМС у Дніпропетровській області за місцем свого проживання відповідно до Закону України «Про звернення громадян 393/96-ВР» (в усній формі), із вимогою про розробку та видачу паспорта книжечки в зв`язку з незаконно виданим (електронно-цифровим ID паспортом, від якого вона відмовлялась та не бажала отримувати) - картки (виготовлення неякісного документу, спочатку зламаного, а потім загубленої ID картки), оформленої на її ім`я. Позивач вимагала оформлення паспорта громадянки України у формі книжечки зразка 1994 року, який передбачений діючим положенням про паспорт громадянина України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII. Зазначено про небажання отримувати ID паспорт.
Вказано, що ГУ ДМС у Дніпропетровській області погодилось видати позивачу паспорт-книжечку, однак, відповідачу необхідне відповідне рішення суду, яке підтверджує бажання позивача на розробку даного паспорту.
Позивачем зауважено, що володіння ID-паспортом принижує її честь та гідність, знищує розуміння безпеки на підставі цифровізації та у зв`язку з оцифровками персональних даних, у тому числі з біометричною інформацією, яка несе, на думку позивача, загрозу особливій соціальній сфері, життю людини, суперечить Конституції України. Також, позивачем зауважено про її релігійні переконання, які категорічно проти будь-якої цифровізації, біометризації тіла.
Отже, позивач вважає, що розробка та видача на її ім`я паспорта-книжечки (без електронно-цифрових реєстрів), та оновлення закордонного паспорта (без внесення біометрії) відповідає її внутрішній волі та волевиявленню.
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.11.2024 року позовну ОСОБА_1 до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, направлено для розгляду за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 27.12.2024 року справа передана на розгляд судді Кальнику В.В.
20.01.2025 року від відповідача до суду надійшов відзив щодо заявлених позовних вимог, в якому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову. Вказано, що позивач вже зверталась у минулому за оформленням біометричного паспорту та надавала згоду на обробку персональних даних із використанням засобів Єдиного державного демографічного реєстру, і унікальний номер запису в Реєстрі вже сформовано. УНЗР було присвоєно позивачу у 2017 році у зв`язку із оформленням паспорта громадянина України у формі ID-картки. Законна і добровільна видача позивачу паспорта громадянина України у формі картки та внесення інформації щодо неї до Реєстру жодним чином не суперечить нормам Конституції України. Інформація про позивача була отримана з дозволу останньої і без порушень вимог Закону №2297-VI та Закону №5492-VI та є достовірною, тому, підстави для видалення УНЗР, а також даних щодо позивача - відсутні.
Зауважено, що позивач звернулась до ГУ ДМС у Дніпропетровській області з заявою, складеною в довільній формі, в якій просила знищити біометричну інформацію з електронно-цифрових баз та розробити і видати паспорт громадянина України у формі книжечки зразка 1994 року. Відповідачем було надано письмову відповідь з роз`ясненням чинного законодавства України.
Звернуто увагу, що твердження позивача про нібито відмову в наданні адміністративної послуги з оформлення паспорта громадянина України є необґрунтованим та безпідставним, оскільки зазначена вище заява не є заявою про надання адміністративної послуги, а, відповідно, лист-відповідь Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не є рішенням про відмову у наданні адміністративної послуги.
Окремо зазначено, що чинним законодавством України не передбачено підстав на видалення даних з Реєстру, біометричні дані не можуть бути видалені з Реєстру, якщо особа отримала документи, що посвідчують особу чи її спеціальний статус, із застосуванням засобів Реєстру.
Також, зауважено, що Розпорядником Єдиного державного демографічного реєстру є Державна міграційна служба України, а не Головне управління ДМС у Дніпропетровській області. Таким чином, позовна вимога позивача щодо зобов`язання ГУ ДМС у Дніпропетровській області розробити та видати паспорт-книжечку громадянина України без оцифровки персональних даних, без біометризації та цифрової ідентифікації, не підлягає задоволенню та не є компетенцію відповідача.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.03.2025 року продовжено процесуальний строк розгляду справи на тридцять днів.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 24.10.2024 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДМС у Дніпропетровській області з заявою, складеною в довільній формі за вх. №У-1017/6/1201-24, в якій просила знищити біометричну інформацію з електронно-цифрових баз та розробити і видати паспорт громадянина України у формі книжечки зразка 1994 року.
Ви зверталися до Відділу № 10 (колишній Покровській відділ) у місті Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області із заявою про вилучення всіх даних з Державного Демографічного реєстру та знищення унікального номер посилаючись на положення статті 15 Закону України від 01.06.2010 №2297-VІ «Про захист персональних даних» (із змінами, дали - Закон) та відмову від паспорту і вимогою документування паспортом громадянина України у формі паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до Постанови Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.
Однак, в даному конкретному випадку питання щодо припинення правовідносин не стосується спірних правовідносин, оскільки наявний спеціальний закон, який регулює правовідносини, які склались між сторонами, а саме Закон №5492-VІ, відповідно до якого, не передбачено підстав для вилучення інформації стосовно особи із Реєстру.
При цьому, законне і добровільне оформлення Вами паспорта громадянина України у формі картки та внесення інформації щодо неї до Реєстру жодним чином не суперечить нормам Конституції України, Закону №2297-VІ, а Ви фактично маєте право на поновлення або виправлення інформації, але ніяк не вилучення її.
Зважаючи на те, що інформація про Вас була отримана з Вашого дозволу і без порушень вимог Закону №2297-VІ, як і Закону №5492-VІ та є достовірною, підстави для видалення УНЗР, а також Ваших персональних даних - відсутні.
… Судове рішення у справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18), на яке Ви посилаєтесь, не може бути підставою для видачі вам паспорту громадянина України зразка, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, оскільки таке рішення є індивідуальним актом та стосується прав або інтересів визначеної в рішенні особи.
2) рішення суду засвідчене в установленому порядку;
3) паспорт, що підлягає обміну;
4) дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см;
5) платіжний документ з відміткою банку про сплату державного мита (у разі обміну паспорта у зв`язку із непридатністю для користування) або оригінал документа про звільнення від його сплати;
6) документи, що підтверджують обставини (крім обміну паспорта з причин непридатності його використання), на підставі яких паспорт підлягає обміну.».
Не погоджуючись з такою відмовою в оформленні та видачі паспорта громадянина України у формі книжечки зразка 1994 року, позивач звернулась до суду з позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 статті 5 Закону України від 18.01.2001 № 2235-III «Про громадянство України», документом, що підтверджує громадянство України, є паспорт громадянина України.
Згідно із пунктами 1, 3, 5, 8, 9-11 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-XII (далі Положення 2503-XII), паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт дійсний для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.
Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.
Паспортна книжечка являє собою зшиту внакидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.
Паспорт, виготовлений у вигляді паспортної картки (інформаційного листка), має розмір 80 х 60 мм. У інформаційний листок вклеюється фотокартка і вносяться відомості про його власника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження і особистий номер, а також дата видачі і код органу, що його видав. Інформаційний листок заклеюється плівкою з обох боків. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної картки, визначається Кабінетом Міністрів України.
Бланки паспортів виготовляються на замовлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, з високоякісного паперу з використанням спеціального захисту.
Отже, чинним Положенням передбачено дві форми паспорта громадянина України: книжечка і картка.
За приписами частини першої статті 13 Закону України від 20.11.2012 № 5492-VI «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (далі - Закон №5492-VI) одним з документів, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення є паспорт громадянина України.
Частинами першою, другою, четвертою та п`ятою статті 14 Закону № 5492-VI передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.
Отже, вказаним Законом передбачена можливість видачі документа як у формі книжечки, так і у вигляді картки. Тобто, заявник, звернувшись до уповноваженого суб`єкта з відповідними документами, передбаченими вказаним Законом, має право на отримання документа у формі книжечки, зокрема, паспорта громадянина України.
Частиною сьомою статті 16 Закону України № 5492-VI встановлено, що уповноважений суб`єкт, якщо інше не передбачено цим Законом, має право відмовити заявникові у видачі документа виключно у разі, якщо: 1) за видачею документа звернувся заявник, який не досяг шістнадцятирічного віку, або представник особи, який не має документально підтверджених повноважень на отримання документа; 2) заявник вже отримав документ такого типу, який є дійсним на день звернення (крім випадків, зазначених у частині сьомій цієї статті); 3) заявник не подав усіх визначених законодавством документів, необхідних для оформлення і видачі документа; 4) дані, отримані з бази даних розпорядника Реєстру, не підтверджують інформацію, надану заявником.
У рішенні про відмову у видачі документа, яке доводиться до відома заявника у порядку і строки, встановлені законодавством, мають зазначатися підстави для відмови. Особа має право звернутися до уповноваженого суб`єкта з повторною заявою у разі зміни або усунення обставин, через які їй було відмовлено у видачі документа.
Рішення про відмову у видачі документа може бути оскаржено особою в адміністративному порядку або до суду.

Оформлення та видача паспорта регулюється Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №302 від 25.03.2015.

Згідно з пунктами 1-3 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою № 302, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Порядок № 302), паспорт громадянина України (далі - паспорт) є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Кожен громадянин України, який досяг 14-річного віку, зобов`язаний отримати паспорт.

Обмін паспорта здійснюється у разі закінчення строку дії паспорта (підпункт 4 пункт 6 Порядку № 302).

Підпунктом 1 пункту 7 Порядку № 302 встановлено, що оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта особі, яка досягла 14-річного віку, здійснюються на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.

Пунктами 14 та 32 Порядку № 302 закріплено перелік інформації про особу, на ім`я якої оформляється паспорт, яка вноситься до заяви-анкети, а також документи, які подає заявник для оформлення паспорта.

Таким чином, реалізація волевиявлення громадянина на отримання паспорта, незалежно від форми такого, здійснювалась і здійснюється шляхом подання заяви-анкети до компетентного органу особисто особою, яка звертається за отриманням паспорта, із зазначенням інформації та долученням документів, які передбачені вимогами чинного законодавства. При цьому, дотримання особою певних правил, пов`язаних з процедурою оформлення та видачі паспорта, зокрема щодо дотримання форми заяви, є обов`язковим.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 07.11.2018 у справі №820/3327/16, від 29.11.2019 у справі №260/1414/18, від 10.12.2020 у справі №240/575/20, від 08.06.2023 у справі № 380/5977/21.

Суд зауважує, що передумовою оформлення та видачі паспорта громадянина України є особисте звернення особи до уповноваженого органу з відповідною заявою встановленого зразка, з долученням відповідного переліку документів.

Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України, затверджений наказом МВС України від 06.09.2019 №456, передбачає процедуру оформлення паспорта вперше, обмін паспорта, видачу паспортів замість утрачених або викрадених, вилучення, зберігання і знищення паспортів.

За пунктами 3, 5, 7, 8, 10 розділу І Тимчасового порядку оформлення і видачу паспорта здійснюють територіальні підрозділи Державної міграційної служби України: особі, яка досягла 16-річного віку,- на підставі заяви про видачу паспорта громадянина України (далі - заява) за зразком, наведеним у додатку 1 до цього Тимчасового порядку, поданої нею особисто.

Заява та документи для оформлення і видачі паспорта (у тому числі для вклеювання фотокартки) подаються заявником до територіального підрозділу ДМС за місцем звернення. Заяву заповнює особисто заявник від руки розбірливим почерком без скорочень та виправлень та власним підписом підтверджує правильність внесених до неї відомостей, а також надання згоди на обробку персональних даних згідно із Законом України «Про захист персональних даних». Після заповнення заявником заяви працівник територіального підрозділу ДМС перевіряє правильність заповнення заяви та її відповідність наданим документам, про що вчиняє відповідний запис у графі 9 заяви.

Оригінали документів (крім довідки про реєстрацію особи громадянином України, паспорта, що підлягає обміну (у разі обміну паспорта), документів, що підтверджують сплату державного мита, рішення суду) повертаються заявнику після прийняття заяви, їх копії, завірені працівником територіального підрозділу ДМС, долучаються до заяви.

Пунктами 1, 2 розділу IV Тимчасового порядку № 456 встановлено, що обмін паспорта здійснюється в разі:1) зміни прізвища, імені, по батькові, дати та/або місця народження; 2) установлення розбіжностей у записах (невідповідність записів, зроблених у паспорті, записам в інших документах); 3) непридатності паспорта для користування (паспорт/фотокартка має потертості (та/або відсутня її частина), що не дають змогу візуально ідентифікувати особу, прочитати прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, ким виданий паспорт, підпис посадової особи та дату видачі, пошкодження перфорованої серії та номера, що не дає змогу встановити реквізити паспорта, виправлення, підчистки окремих літер у персональних даних / найменуванні органу / штампах/печатках або інші чинники, які впливають на цілісність документа.

Для обміну паспорта заявник подає: 1) заяву; 2) рішення суду; 3) паспорт, що підлягає обміну; 4) дві (три - у разі одержання паспорта, який обмінюється в іншому територіальному підрозділі ДМС) фотокартки розміром 3,5 x 4,5 см; 5) платіжний документ з відміткою банку про сплату державного мита (у разі обміну паспорта у зв`язку із непридатністю для користування) або оригінал документа про звільнення від його сплати; 6) документи, що підтверджують обставини (крім обміну паспорта з причин непридатності його використання), на підставі яких паспорт підлягає обміну. Видані компетентними органами іноземної держави документи, що подаються для оформлення паспорта, засвідчуються в установленому законодавством порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та подаються з перекладом українською мовою, вірність якого засвідчується нотаріально; 7) довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (для внутрішньо переміщених осіб); 8) посвідчення про взяття на облік бездомних осіб, видане відповідним центром обліку бездомних осіб (для бездомних осіб).

У разі обміну паспорта, оформленого територіальним підрозділом ДМС, який припинив діяльність або тимчасово не здійснює свої повноваження, заявник додатково подає всі наявні документи, у тому числі документи, що містять фотозображення особи.

Дослідивши подану позивачем вимогу на виготовлення паспорта книжечки, судом встановлено, що позивач звернулась до органу міграційної служби із заявою довільної форми стосовно вирішення питання про оформлення паспорта у формі книжечки, у зв`язку із непридатністю для користування паспорта громадянина України у формі ID картки.

Листом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 29.10.2024 за вих.№У-1017/6/1201- 24/1201.4.3/14436-24, зокрема, було повідомлено, що 26.09.2017 Покровським відділом у м. Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області, позивач була документована паспортом громадянина України № НОМЕР_1 у зв`язку з зміною інформації (на підставі свідоцтва про шлюб) та отримала паспорт громадянина України у формі ID-картки на прізвище « ОСОБА_3 ».

Водночас, за змістом заяви (вимоги) не встановлено надання позивачем визначеного Положенням №2503-XII та Тимчасовим порядком № 456 переліку документів.

Отже, судом не встановлено дотримання позивачем процедури звернення за паспортом та надання нею переліку необхідних документів. Сам лише факт наявності такої заяви не може свідчити про те, що остання відповідає передбаченій законодавством формі.

Подібна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29.02.2024 у справі № 280/5678/22.

При цьому, суд вважає, що розгляд поданої позивачем заяви (вимоги) відповідно до Закону України «Про звернення громадян» з роз`ясненням законодавчо визначеного порядку обміну паспорта, знищення даних в Єдиному державному демографічному реєстрі та оформлення паспорта не є порушенням прав останньої з боку відповідача.

Сама по собі незгода позивача зі змістом відповіді не спростовує тієї обставини, що звернення розглянуто в установленому законом порядку та не може бути підставою для задоволення позовних вимог про зобов`язання видати паспорт у формі книжечки, навіть у разі наявності в неї такого права, оскільки останньою не дотримано процедури звернення за паспортом та не надано повного переліку необхідних для цього документів. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Відповідачем у відзиві було висловлено низку доводів щодо відсутності правових підстав для обміну паспорта позивача у вигляді ID-картки, у зв`язку з непридатністю для користування, на паспорт громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки, з приводу чого суд зазначає наступне.

Щодо посилань позивача у позовній заяві на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19.09.2018 у зразковій адміністративній справі №806/3265/17, суд зазначає, що Великою Палатою Верховного Суду визначено наступні ознаки типової справи, за наявності яких адміністративна справа відноситься до вказаної зразкової справи, а саме:

а) позивач - фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорта у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503;

б) відповідач - територіальні органи ДМС України;

в) предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503.

Згідно із частиною п`ятою статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Передусім слід зауважити на відсутності відмови територіального органу ДМС України у видачі паспорту у формі книжечки відповідно до Положення №2503-ХІІ. Крім того, у зразковій справі правовідносини стосувались майбутнього внесення персональних даних до Реєстру, та предметом розгляду у такій справі було порушене право мати паспорт в альтернативній формі особи, яка не надавала згоду на обробку персональних даних.

Водночас спірні правовідносини у цій адміністративній справі виникли не у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, оскільки судом під час судового розгляду справи встановлено, що за наявними даними Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами ДМС України гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована паспортом громадянина України у вигляді ID-картки № НОМЕР_2 , який виданий 26.09.2017 органом 1227 (Відділ №10 у м. Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області), термін дії до 26.09.2027. Під час оформлення паспорта громадянина України у вигляді ID-картки № НОМЕР_2 , ОСОБА_1 присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі № 681.

Тобто позивач, звертаючись у минулому із первинним оформленням паспорта громадянина України, вже надавала згоду на обробку персональних даних із використанням засобів Єдиного державного демографічного реєстру, і унікальний номер запису в Реєстрі вже був сформовано.

Ці обставини позивач не заперечила.

Таким чином, вказана адміністративна справа не має ознак зразкової справи №806/3265/17, а тому, у суду відсутні підстави для застосування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 19.09.2018 у зразковій справі №806/3265/17.

У контексті встановлених обставин, суд також зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 13 Закону № 5492-VI, особам гарантується право на відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук до безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті громадянина України. Таке право реалізується шляхом подання заяви відповідному уповноваженому суб`єкту про внесення або відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук особи до безконтактного електронного носія. Відповідно до пункту 13 частини першої статті 7 Закону № 5492-VI, відцифровані відбитки пальців рук особи (у разі оформлення паспорта громадянина України) здійснюються за згодою особи.

Доказів того, що позивач не мала наміру оформлювати паспорт у формі пластикової картки типу ID-картки, матеріали справи не містять. Тобто, матеріалами справи не спростовано, що під час оформлення паспорта громадянина України у формі ID-картки позивач надала згоду на обробку її персональних даних.

З огляду на наведене, суд вважає безпідставними посилання позивача на її небажання отримувати ID паспорт, знищення її персональних даних, біометричних даних та бажання отримати паспорт громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки, як на правомірну підставу її відмови від отримання паспорта у вигляді ID-картки при обміні вже виданого їй раніше паспорту громадянина України у вигляді ID-картки, у зв`язку з його непридатністю для користування, оскільки у Реєстрі вже містяться персональні дані позивача та їй присвоєно унікальний номер запису в цьому Реєстрі, який є незмінним - № 681.

Крім того, надання згоди на обробку персональних даних за своєю правовою природою є правочином у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України. У той же час, статтею 214 Цивільного кодексу України встановлено, що відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.

Відкликання згоди можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими.

Окремо слід зазначити, що чинним законодавством України передбачено, що громадяни можуть відмовитися від облікової картки платника податків через релігійні переконання і таке право для громадян передбачено статтею 70 Податкового кодексу України.

Також, слід відзначити, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2019 стосується питань захисту прав і свобод громадян, які не надають згоду на обробку персональних даних, оскільки побоюються настання тяжких негативних наслідків з мотивів релігійних переконань.

В мотивувальній частині постанови Велика Палата Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17 вказано на необхідність врахування державою "побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю".

Однак, у даному випадку, позивачем не обґрунтовано, яким чином оформлення паспорта у вигляді ID-картки впливатиме на її приватне життя, з огляду на те, що позивачем вже оформлено паспорт громадянина України у вигляді ID-картки.

При цьому, особа, яка самостійно звернулась із заявою щодо внесення її персональних даних до Реєстру та надала згоду на їх обробку з формуванням цифрового ідентифікатора, уже не може побоюватися настання негативних наслідків в майбутньому, оскільки відповідна подія уже відбулася у минулому за її згодою.

За таких підстав, враховуючи надання згоди на обробку персональних даних, внаслідок чого останній був присвоєний унікальний номер запису в Реєстрі, можна дійти висновку, що відмова в оформленні відповідачем та видачі паспорта громадянина України у вигляді книжечки жодним чином не порушує права позивача та в будь-якому разі не є втручанням у її приватне життя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі від 08.06.2023 у справі № 380/5977/21, від 29.02.2024 у справі № 280/5678/22, від 22.03.2024 у справі № 540/4500/21.

Суд також звертає увагу, що Верховний Суд у справі № 160/1/21 (постанова від 21.12.2022) погодився із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для видачі особі паспорта громадянина України зразка 1994 року (книжечки), зокрема, у зв`язку із встановленням факту самостійного звернення такої особи у минулому із заявою-анкетою щодо внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та отримання паспорту громадянина України у формі ID-картки.

З вказаного також слід дійти висновку про відсутність порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року.

Щодо вимоги про заборону (вчинити певні дії) відповідача оцифровання та біометризацію, та/або обробку, збирання, використання, копіювання, передачу особистих даних (третім особам), не вносити данні до ЄДДР та УНЗР, й будь-які інші електронно-цифрові реєстри, суд зауважує, що при первинному оформленні паспорта громадянина України у формі ID-картки позивач вже надала згоду на обробку її персональних даних та внесення інформації стосовно себе до Єдиного державного демографічного реєстру.

Щодо посилання позивача на положення постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 669 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 № 628), суд зазначає, що вказаним підзаконним нормативно-правовим актом затверджений Порядок, який визначає процедуру отримання, вилучення з Єдиного державного демографічного реєстру та знищення відцифрованих відбитків пальців рук особи, які у передбачених законодавством випадках вносяться, зокрема, до безконтактного електронного носія у разі оформлення паспорта громадянина України. Водночас, таким Порядком передбачено вилучення та знищення відцифрованих відбитків пальців рук особи після видачі документа, якій передує сканування відбитків та їх передача до відповідного вузла відомчої інформаційної системи уповноваженого суб`єкта і Головного обчислювального центру Реєстру. Відповідно до пункту 10 Порядку отримання, вилучення з Єдиного державного демографічного реєстру та знищення відцифрованих відбитків пальців рук особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 669, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.03.2015 № 323 затверджений зразок акта вилучення та зразок акта знищення відцифрованих відбитків пальців рук особи, які складаються у зазначених випадках.

Відтак, посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 669 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 № 628) є безпідставним, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (параграф 58), суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки жодного правового значення для правильного вирішення справи не мають.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1, 3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Розподіл судових витрат у справі не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник