Справа № 120/3362/25
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

27 березня 2025 р. Справа № 120/3362/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у м. Вінниці в порядку письмового провадження заяву представника позивача про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом Дочірнього сільськогосподарського рибоводного підприємства "Тульчинський рибцех" ПрАТ "СП "Вінницярибгосп" до Тульчинського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Тульчинська окружна прокуратура та Тульчинська міська рада, про визнання протиправними та скасування постанов,

УСТАНОВИВ:

14.03.2025 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Сахарової М.А., подана від імені та в інтересах позивача Дочірнього сільськогосподарського рибоводного підприємства "Тульчинський рибцех" ПрАТ "СП "Вінницярибгосп" до Тульчинського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов головного державного виконавцем Тульчинського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бакірової С.С.:

1) від 28.02.2025 про стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору у розмірі 13 400,00 грн у виконавчому провадженні № 77038260;

2) від 28.02.2025 про накладення на боржника (позивача) штрафу у розмірі 17 000,00 грн у виконавчому провадженні № 77038260.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржувані постанови про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу були винесені державним виконавцем без врахування всіх обставин, оскільки виконавче провадження № 77038260 було відкрито без достатніх правових підстав, а рішення Господарського суду Вінницької області у справі № 902/9/23 було фактично виконане ще до моменту відкриття виконавчого провадження.

Представник позивача зазначає, що Господарським судом Вінницької області у справі № 902/9/23 задоволено позов Тульчинської окружної прокуратури в інтересах Тульчинської міської ради про усунення перешкод у користуванні водним об`єктом та земельною ділянкою загальною площею 48,35 га. Після залишення 05.1-.2023 цього рішення без змін Північно-західним апеляційним господарським судом, позивач добровільно виконав рішення суду та 18.10.2023 підписав із Тульчинською міською радою акт приймання-передачі, відповідно до якого земельна ділянка та водний об`єкт передані у комунальну власність. Таким чином, станом на момент відкриття виконавчого провадження 30.01.2025 позивач вже не користувався спірним майном, що свідчить про добровільне виконання рішення суду.

У подальшому Верховний Суд постановою від 16.01.2024 скасував попередні рішення та передав справу на новий розгляд. За результатами повторного розгляду 06.08.2024 Господарський суд Вінницької області ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову, фактично підтвердивши правомірність користування позивачем земельною ділянкою та водним об`єктом. Відповідно, Тульчинська міська рада мала повернути це майно позивачу в порядку повороту виконання рішення.

Однак постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2024 рішення Господарського суду Вінницької області було скасоване, а первісний позов прокуратури задоволений повторно. 24.01.2025 Господарський суд Вінницької області видав наказ на виконання цього рішення і на його підставі 30.01.2025 Тульчинським ВДВС відкрито виконавче провадження № 77038260.

Попри те, що виконавче провадження було відкрито, позивач 19.02.2025 подав до Тульчинського ВДВС заяву про його закриття на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки рішення суду вже було виконано добровільно. Однак державний виконавець не розглянув заяву та продовжив примусове виконання.

28.02.2025 державним виконавцем Тульчинського ВДВС Бакіровою С.С. винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 17 000,00 грн за невиконання рішення суду, а також постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 13 400,00 грн.

Позивач вважає вказані постанови незаконними, оскільки відсутність об`єкта виконання виключає можливість примусового виконання, а отже, і підстави для стягнення штрафу та виконавчого збору.

Ухвалою суду від 19.03.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом Дочірнього сільськогосподарського рибоводного підприємства "Тульчинський рибцех" ПрАТ "СП "Вінницярибгосп". Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою до участі у справі залучено Тульчинську окружну прокуратуру та Тульчинську міську раду, як третіх осіб без самостійних позовних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

25.03.2025 через підсистему "Електронний суд" від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову у спосіб зупинення стягнення на підставі оскаржуваних постанов державного виконавця від 28.02.2025 про стягнення виконавчого збору у розмірі 13 400,00 грн та про накладення штрафу у розмірі 17 000,00 грн, винесених у виконавчому провадженні № 77038260, до набрання законної сили судовим рішенням у цій адміністративній справі.

Заява обґрунтовується тим, що вказані постанови є виконавчими документами та підлягають примусовому виконанню, а тому очевидними є ознаки можливого стягнення з підприємства штрафу та виконавчого збору на загальну суму 30 400,00 грн. Разом з тим позивач вважає такі рішення державного виконавця незаконними та не бажає нести витрати за відповідним виконавчим провадженням. Крім того, варто передбачити, що державний виконавець може накласти арешт на банківські рахунки підприємства, що призведе до фінансових труднощів, знизить його репутацію, зупинити бізнес-процеси та загалом господарську діяльність.

Отже, як зазначає представник позивача, невжиття заходів забезпечення позову матиме істотні негативні наслідки для прав позивача, укскладнить виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог та потребуватиме значних зусиль для відновлення попереднього становища.

Частиною першою статті 154 КАС України визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Ураховуючи наведене та беручи до уваги, що матеріалів справи достатньо для вирішення відповідного процесуального питання, заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до частин першої та другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з частинами першою та другою статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

В силу приписів частини першої статті 152 КАС України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Отже, забезпечення позову є наданням заявнику (позивачеві) тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся чи планує звернутися до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбачених законом (відповідний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року в справі № 826/14951/18).

Суд наголошує, що частиною другою статті 150 КАС України передбачено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Відтак, виходячи з конкретних обставин та з урахуванням наданих доказів, суд повинен встановити чи існує хоча б одна з названих підстав і оцінити чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Тобто прийняття рішення про забезпечення позову можливе лише в разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому (1) ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або (2) ефективний захист (поновлення) порушених (оспорюваних) прав або інтересів позивача, або (3) є очевидними ознаками протиправності оскаржуваного рішення та порушення прав позивача цим рішенням.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" в тій частині, яка стосується загальних положень застосування забезпечення позову, а також Постанови Пленуму Вищого адміністративного Суду України від 06 березня 2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ" розглядаючи клопотання про забезпечення позову, суд (суддя) повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з таким клопотанням, позовним вимогам.

Крім того, згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийняті Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Таким чином, обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, в тому числі із зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення, дії або бездіяльності, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи, та обов`язковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому ознаки протиправності повинні бути пов`язані саме з порушеними правами, свободами чи інтересами.

Предметом оскарження за адміністративним позовом Дочірнього сільськогосподарського рибоводного підприємства "Тульчинський рибцех" ПрАТ "СП "Вінницярибгосп" є постанови головного державного виконавцем Тульчинського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бакірової С.С. від 28.02.2025 у виконавчому провадженні № 77038260 про стягнення з позивача, як боржника, виконавчого збору у розмірі 13 400,00 грн та про накладення на позивача, як боржника, штрафу у розмірі 17 000,00 грн за невиконання у визначений державним виконавцем термін наказу Господарського суду Вінницької області № 902/9/23 від 24.01.2025.

Водночас суд враховує, що питання правомірності відкриття виконавчого провадження ВП № 77038260 не є та не може бути предметом оцінки адміністративного суду, оскільки для оскарження відповідної постанови державного виконавця, зважаючи на виконавчий документ та його авторство, закон встановлює інший порядок судового оскарження.

Відтак, за відсутності в матеріалах справи доказів скасування постанови від 30.01.2025 про відкриття виконавчого провадження ВП № 77038260, суд виходить з того, що оскаржувані у цій адміністративній справі постанови були винесені державним виконавцем в межах чинного виконавчого провадження.

Верховний Суд у постанові від 28.04.20202 у справі № 480/3452/19 зауважив, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання і що стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком державного виконавця.

Крім того, за змістом положень ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів.

Тобто, у разі виконання рішення немайнового характеру, виконавець зобов`язує боржника виконати рішення протягом 10 робочих днів.

При цьому згідно з положеннями частини першої, другої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

За наведеного нормативного регулювання суд не може дійти висновку щодо наявності очевидних ознак протиправності оскаржуваних постанов державного виконавця.

Разом з тим доводи позивача про неправомірність таких рішень та відсутність підстав для їх прийняття можуть бути перевірені лише після з`ясування усіх обставин справи та на підставі оцінки зібраних в ній доказів у їх сукупності.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (див. постанову Верховного Суду від 03.05.2023 у справі № 640/15534/22).

Також у постанові № 990/99/22 від 31.08.2022 Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що факт прийняття відповідачем рішення, яке, на думку позивача, порушує його права та інтереси, не може автоматично свідчити про те, що такі рішення є очевидно протиправними і що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.

Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстави унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, у разі невжиття таких заходів повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, поза обґрунтованим сумнівом, порушує права, свободи або інтереси позивача і що вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. Важливим є саме момент об`єктивного існування наведених ризиків.

Утім, на переконання суду, наведені представником позивача доводи на підтримку заявленого клопотання не можуть визнаватись достатніми для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки сформульовані як можливість/ймовірність настання негативних наслідків для позивача, тобто ґрунтуються лише на припущеннях.

Суд зазначає, що моливе настання негативних наслідків для заявника ще не є беззаперечним свідченням необхідності вжиття судом заходів забезпечення адміністративного позову, якщо чинне законодавство передбачає захист порушеного права, в тому числі шляхом оскарження відповідних рішень та дій суб`єкта владних повноважень, чи відшкодування шкоди, заподіяної вчиненими протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, що свідчить про наявність способів для відновлення порушених прав заявника, якщо таке буде встановлено при вирішенні спору по суті. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.09.2019 у справі № 826/13306/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові № 990/99/22 від 31.08.2022 вказала на те, що інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який повинен згідно з приписами закону та за наявності безумовних фактичних підстав гарантувати виконання майбутнього рішення суду та/або ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.

При цьому регулювання підстав та порядку забезпечення позову здійснюється в інтересах не лише певної особи, а й інших осіб учасників провадження, суспільства, держави в цілому з дотриманням критеріїв адекватності (відповідності вимогам, виключно в межах яких допускається застосування відповідних заходів; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову) та співмірності (співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів). Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Звідси, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17 та від 25.04.2019 у справі № 826/10936/18.

В той же час, вивчивши матеріали заяви, суд доходить висновку, що забезпечення позову у спосіб, про який просить заявник, фактично зумовить зупинення виконавчого провадження, яке стосується виконання рішення суду немайнового характеру, яке набрало законної сили. У свою чергу, це не відповідатиме такій конституційній засаді судочинства, як обов`язковість судового рішення, та істотно порушуватиме права та інтереси іншої сторони, на користь якої це рішення ухвалене і яка закономірно очікує його своєчасне та повне виконання.

Отже, судом не встановлено існування обставин для забезпечення позову, передбачених у частині другій статті 150 КАС України, а обраний заявником вид забезпечення позову не узгоджується з приписами статті 151 КАС України.

Відтак у задоволенні заяви представника позивача належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 150, 151, 154, 156, 256, 294 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову в адміністративній справі № 120/3362/25 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала в повному обсязі складена та підписана суддею 27.03.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович