Справа № 320/12757/23
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Грибан І.О., Вівдиченко Т.Р.,

при секретарі судового засідання Харечко Ю.В.,

за участі представника позивача - Якименка В.В.,

представників відповідачів - Сметанюка Р.М., Тимофєєвої Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Арсан ЮА» до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Арсан ЮА» звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, Державної казначейської служби України, в якому просить суд (з урахуванням збільшення (уточнення) позовних вимог):

- визнати протиправною бездіяльність податкового органу, що полягає у неподанні висновку (подання) про повернення ТОВ «Арсан ЮА» з Державного бюджету України коштів у розмірі 12 975 979,42 гривень, що знаходилися в системі електронного адміністрування ПДВ на розрахунковий рахунок;

- стягнути з Державного бюджету України через Державну Казначейську службу України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) на користь компанії ТОВ «Арсан ЮА» заборгованість в загальній сумі 22 552 757,62 гривень (двадцять два мільйони п`ятсот п`ятдесят дві тисячі сімсот п`ятдесят сім гривень 62 копійок), з яких: 12 975 979,42 гривень - сума основного боргу, 7 857 549,80 гривень - інфляційні витрати та 1 719 228,40 гривень - штрафні санкції.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що контролюючим органом не вчинено належних дій щодо подання до органу Державного казначейства України висновку (подання) про повернення Товариству з Державного бюджету України коштів у розмірі 12 975 979,42 гривень, які знаходилися в системі електронного адміністрування ПДВ на розрахунковий рахунок.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ТОВ «Арсан ЮА» грошові кошти у розмірі 12 975 979 гривень 42 копійки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року скасовано, адміністративний позов залишено без розгляду.

Постановою Верховного Суду від 09.01.2025 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Арсан ЮА» задоволено частково. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року скасовано, а справу № 320/12757/23 направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції від 24.09.2024 та направляючи справу на продовження розгляду Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки, виявивши, на його думку, факт пропуску позивачем строку звернення до суду, не вчинив дій щодо надання позивачу можливості спростувати такий факт або ж подати відповідну заяву із наведенням поважних причин такого пропуску та докази на їх підтвердження. Відтак, суд апеляційної інстанції діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, залишив адміністративний позов без розгляду, не з`ясувавши усі причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом, чим обмежив право позивача на стягнення сум бюджетного відшкодування з ПДВ в розмірі 12 975 979,42 гривень.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2025 прийнято справу до свого провадження. Призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 19 березня 2025 року. Запропоновано позивачу у строк до 10 березня 2025 надати заяву про поновлення строку звернення до суду з даним позовом із зазначенням причин пропуску такого строку.

Від представника позивача - адвоката Якименка В.В. 07.03.2025 до суду надійшла заява про поновлення строку звернення до суду, в якій останній зазначає, що до суду звернувся 19.04.2023, а остання подана ним заява була 30.10.2022, а попередня 01.05.2022. До цього моменту звернення та подання позивача знаходили свої відповіді у певних діях суб`єктів владних повноважень. Таким чином, вважає, що останній строк від якого міг би відраховуватись шестимісячний термін є 30.10.2022, а тому строк на звернення до суду у розумінні статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України закінчувався б 30.04.2023, тому строк на звернення до суду не пропущений.

Крім того, позивач посилається на правові висновки, які викладені у постанові Верховного Суду від 26.01.2023 у справі №200/9654/21. Зазначає, що застосування процесуальних строків не вирішує спір та не сприяє захисту прав та інтересів позивача, тобто прямо суперечить завданням адміністративного судочинства України.

Державною Казначейською службою України 19.09.2024 до Шостого апеляційного адміністративного суду було подано додаткові пояснення, в яких апелянт, зокрема, зазначає щодо строків звернення позивача до адміністративного суду. Казначейство просить апеляційний суд надати оцінку питанню можливого пропуску позивачем строку на звернення до адміністративного суду. Вказує, що виходячи з приписів частин першої, другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, моментом, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів, є не пізніше ніж 29.05.2020 (дата заміни сторони виконавчого провадження у справі № 826/8711/17 на ГУДПС). Отже, на думку Казначейства, позивач явно пропустив шестимісячний строк звернення до суду. При цьому, Казначейство просить апеляційний суд звернути увагу, що позивачем не наведено обставин, які обумовлюють поважність пропуску такого строку.

До суду 20.09.2024 надійшли додаткові пояснення Головного управління ДПС у м. Києві, в яких представник просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановити ухвалу, якою позовну заяву ТОВ «Арсан ЮА» залишити без розгляду у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Вказує, що Київським окружним адміністративним судом під час розгляду справи не здійснено перевірку дотримання строку позовної давності з боку ТОВ «Арсан ЮА», чим допущено грубе порушення норм процесуального законодавства, зокрема, вимог статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Надаючи оцінку порушеному питанню дотримання позивачем строку звернення до суду з даним позовом, колегія суддів виходить з наступного.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19 та від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18 зауважила, що частинами другою та третьою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулася з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Податковий кодекс України не містить прямої норми, яка б визначала строки звернення до суду з вимогами, спрямованими на захист та відновлення порушених прав платників податків у відносинах, що виникають у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням податку на додану вартість державою.

Строк давності у 1095 днів, встановлений статтею 102 Податкового кодексу України, поширюється, зокрема, на право контролюючого органу щодо проведення перевірки та самостійного визначення суми грошових зобов`язань (пункт 102.1); стягнення податкового боргу (пункт 102.4); право платника податків на подання заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування (пункт 102.5).

При цьому положення пункту 102.5 статті 102 Податкового кодексу України не регулюють питань строків звернення до адміністративного суду, а встановлюють лише строк для подання платником податків заяви до контролюючого органу про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відсутні підстави для врахування й положень норми пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України, оскільки остання, встановлюючи спеціальні строки звернення до суду, є відсильною до статті 102 цього Кодексу та регулює виключно правовідносини щодо оскарження податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу.

У разі ж несвоєчасного відшкодування заборгованості з податку на додану вартість та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, платник, звертаючись до суду, фактично просить захистити його право на отримання зазначених коштів, які залишаються невиплаченими у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень комплексу покладених на нього обов`язків. Відтак предметом оскарження у такому випадку є відповідна бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а отже, положення статті 102 Податкового кодексу України, до яких відсилає пункт 56.18 статті 56 цього Кодексу, застосовуватися не можуть.

Враховуючи наведене, стаття 102 Податкового кодексу України, у тому числі й пункт 102.5 цієї статті, не є тим «іншим законом», яким установлені спеціальні строки звернення до суду з вимогами, спрямованими на захист та відновлення порушених прав платників податків у відносинах, що виникають у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням бюджетної заборгованості податку на додану вартість та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій передбачено загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.

З наведеного убачається, що платник ПДВ може звернутися до адміністративного суду з вимогами про стягнення заборгованості з відшкодування ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19, від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18.

З обставин цієї справи вбачається, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2018 року у справі № 826/8711/17 за позовом ТОВ «Арсан ЮА» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, позов задоволено повністю та, зокрема, зобов`язано ДПІ у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві подати органу Державного казначейства України висновок (подання) про повернення Товариству з обмеженою відповідальністю «Арсан ЮА» з Державного бюджету України коштів у розмірі 12975979,42 грн, що знаходилися в системі електронного адміністрування ПДВ на розрахунковий рахунок.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АРСАН ЮА» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2019 року у справі № 826/8711/17 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2018 року.

Отже, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2018 року в адміністративній справі № 826/8711/17 набрало законної сили.

ТОВ «Арсан ЮА» в адміністративному позові зазначав про звернення до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про примусове виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2018 року у справі № 826/8711/17.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року у справі № 826/8711/17 задоволено заяву Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про заміну сторони виконавчого провадження; замінено Державну податкову інспекцію у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві на Головне управління ДФС у місті Києві.

У подальшому, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року подання Державного виконавця відділу примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про заміну сторони виконавчого провадження задоволено; замінено сторону виконавчого провадження №59408290 - боржника Головне управління ДФС у місті Києві на його правонаступника - Головне управління ДПС у місті Києві.

Позивач зазначив, що згідно з інформацією, наявною на офіційному сайті Автоматизованої системи виконавчих проваджень, виконавче провадження № 59408290 по примусовому виконанню рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2018 року у справі № 826/8711/17 за заявою ТОВ «Арсан ЮА» перебуває у Відділі примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) та не завершене.

Отже, у зв`язку з невідшкодуванням підтвердженої в судовому порядку суми бюджетного відшкодування з ПДВ в розмірі 12 975 979,42 гривень позивач звернувся 19 квітня 2023 року до суду цим позовом про визнання протиправної бездіяльності податкового органу, що полягає у неподанні висновку (подання) про повернення Товариству з Державного бюджету України коштів у розмірі 12 975 979,42 гривень, що знаходилися в системі електронного адміністрування ПДВ на розрахунковий рахунок та стягнення з Державного бюджету України через Державну Казначейську службу України на користь Товариства заборгованість в загальній сумі 22 552 757,62 гривень, з яких: 12 975 979,42 гривень - сума основного боргу, 7 857 549, 80 гривень - інфляційні витрати та 1 719 228,40 гривень - штрафні санкції.

Надаючи оцінку поданій представником позивача - адвокатом Якименко В.В. заяві про поновлення строку звернення до суду, суд апеляційної інстанції зазначає, що в кожному конкретному випадку суд має оцінити наведені у відповідній заяві фактичні обставини щодо неможливості своєчасної реалізації права особою та перелік спрямованих нею на досягнення цієї мети заходів.

Слід враховувати, що запровадження строків звернення до суду слугує меті досягнення правової визначеності щодо правомірності акта (рішення, дії, бездіяльності) держави в особі її органів; після спливу строків правовідносини набувають ознак стабільності.

У разі залишення без розгляду внаслідок спливу строку звернення до суду позову щодо реалізації права на бюджетне відшкодування право особи на підтверджену судом суму такого відшкодування не вичерпується, а протиправна поведінка держави не легітимізується. Власне, мова йде про заборгованість бюджету перед особою і не існує жодної норми права, за якою така поверталася б у власність держави після спливу будь-якого строку, як і не визначено відповідного порядку. Держава за жодних умов і обставин не набуває права на належні особі кошти.

Отже, обмеження права на бюджетне відшкодування будь-яким строком вже на етапі виконання обов`язку державою призведе до порушення самої запровадженої законом концепції безстрокової його реалізації (до повного погашення) і жодним чином не слугуватиме меті досягнення правової визначеності, породжуючи новий спір вже на міжнародному рівні.

Строк звернення до суду існує не для того, щоб надавати можливість суб`єкту владних повноважень уникнути відповідальності. Триваюче право повинно бути захищено, а триваюче порушення - припинено, тобто протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути оскаржена до суду в будь-який час за весь період, протягом якого вона триває. У протилежному випадку - суб`єкт владних повноважень отримав би легітимацію з боку держави у формі забезпечення можливості зловживання правом та безкінечне продовження протиправної поведінки з огляду на відсутність дієвого механізму спонукання до виконання обов`язку.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.07.2023 у справі №640/14076/21.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанова Верховного Суду.

У справі «Лелас проти Хорватії» ЄСПЛ звернув увагу на те, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

Колегія суддів також звертає увагу на висновок Верховного Суду, здійснений у постанові від 01.04.2021 у справі № 280/4453/18, а саме, проступок, пов`язаний із триваючим безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом визнається триваючим порушенням. Триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи допустила бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності) та, відповідно, порушення закону. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку: усунення стану за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом; припиненням дії відповідної норми закону. Тобто відповідачем допущене триваюче порушення, яке фактично позбавило позивача права на вільне володіння майном протягом значного часу. При цьому відповідна бездіяльність допускалась в період, коли існувала різна судова практика судів касаційної інстанції щодо способу захисту порушеного права і за відмінного правового регулювання спірних правовідносин нормами права щодо способу, який забезпечує отримання сум бюджетного відшкодування, підтверджених судовими рішеннями.

Право платника податку на оскарження протиправної бездіяльності органу не можна визнавати його обов`язком, як не може вважатись законним наслідком його незастосування (нереалізації) - припинення самого існування права. Отже, незвернення до суду протягом певного часу не призводить до втрати права на відшкодування таких сум, з огляду на відсутність законодавчо встановленого строку, з настанням якого держава може вважатися вільною від виконання такого обов`язку.

Виходячи із зазначеного, колегією суддів встановлено, що непроведення таких виплат відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, а всі компоненти такого невиконання перебували у сфері відання й відповідальності держави, що указує на триваючу протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

На переконання суду апеляційної інстанції, необхідно визнати поважними причини пропуску строку та поновити строк ТОВ «Арсан ЮА» на звернення до суду з позовною заявою.

Отже, у даному випадку, доводи апелянтів в цій частині не знайшли свого підтвердження та не є підставою для залишення позову без розгляду.

Щодо доводів позивача по суті позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва по справі № 826/8711/17 підтверджується наявність у ТОВ «Арсан ЮА» права отримання на рахунок платника у банку коштів у сумі 12 975 979,42 грн, які станом на дату винесення рішення у цій справі позивачем не отримано, позивач безпідставно та необґрунтовано позбавлений можливості користуватись своїм майном (грошовими коштами). З огляду на викладене, суд вважає, що найбільш ефективним способом захисту порушеного права позивача є стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України коштів у розмірі 12 975 979,42 грн, що знаходилися в системі електронного адміністрування ПДВ на розрахунковий рахунок позивача, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню як такі, що підтверджені документально та нормативно.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 02.04.2024 у справі № 320/12757/23 в частині задоволених позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України через Казначейство грошових коштів у розмірі 12 975 979,42 грн, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Арсан ЮА» у цій частині.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт стверджує, що спосіб стягнення коштів «через Казначейство» є помилковим та, на думку апелянта, являє собою порушення норм процесуального права. Апелянт вважає, що суд в оскаржуваному рішенні фактично визначив спосіб його виконання (стягнення «через Казначейство»), однак, всупереч вимогам частини шостої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України не навів обґрунтування необхідності обрання такого способу.

Крім того, на думку скаржника, залучення співвідповідача на стадії розгляду справи №320/12757/23 по суті відбулося з істотним порушенням приписів Кодексу адміністративного судочинства України. Внаслідок цього Казначейство як залучений співвідповідач було позбавлене процесуального права надати відзив на позовну заяву, що могло призвести до неправильного розгляду справи по суті.

Щодо порушення судом норм матеріального права, зазначено, що з наявної у Казначейства інформації вбачається, що кошти на рахунок позивача в СЕА ПДВ не зараховувалися та, відповідно, не перераховувалися з такого рахунку. Жодного підтвердження факту руху коштів на рахунку позивача в СЕА ПДВ ані Товариство, ані ГУ ДПС у м. Києві не надали. Таким чином, вважає безпідставними твердження суду про підтверджене «право платника податків на відшкодування заборгованості з Державного бюджету України коштів, що знаходилися в системі електронного адміністрування ПДВ», а також про те, що «визначення суми коштів, що знаходилися в СЕА ПДВ позивача, які підлягають відшкодуванню з Державного бюджету України», оскільки відсутні жодні докази того, що спірна сума коштів зарахована на рахунку позивача в СЕА ПДВ та/або до Державного бюджету України, тобто вказана сума не є заборгованістю Державного бюджету.

Також апелянтом вказано, що суд передчасно задовольнив вимоги позивача про стягнення коштів із посиланням на те, що невчинення ГУ ДПС у м. Києві всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання судового рішення, а тому Товариство має право на відшкодування втрат в розмірі суми за рішенням суду, оскільки судове рішення у справі № 826/8711/17 перебуває на виконанні в органах ДВС.

Також апеляційну скаргу подано Головним управлінням Державної податкової служби у м. Києві, в якій представник просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції не досліджено та не встановлено походження коштів, що обліковувались в СЕА ПДВ позивача, та не надано належну оцінку обставинам справи, а саме тому факту, що кошти, котрі позивач просить стягнути - не були фактично сплачені ним до бюджету, а являють собою розмір реєстраційного ліміту.

Від позивача до суду 29.08.2024 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник зазначає, що доводи апеляційної скарги Головного управління ДПС у м. Києві зводяться до того, що суд першої інстанції мав дослідити обставини, які не були досліджені судом під час розгляду винесення рішення у справі №826/8711/17 від 12.06.2018.

Зазначає, що право позивача на відшкодування заборгованості з Державного бюджету України коштів, що знаходилися в системі електронного адміністрування ПДВ на розрахунковий рахунок підтверджено в судовому порядку, проте суми податку станом на час розгляду справи не відшкодовані платнику податків, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Стверджує, що доводи Державної казначенйської служби України у апеляційній скразі стосовно відсутності шкоди, вини, боржника, а також передчасності позовних вимог, можливості реалізувати судове рішення є необґрунтованими.

В судове засідання з`явилися сторони, їхні представники, учасники процесу надали свої пояснення та аргументи, обмінялися питаннями.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Оскільки відповідачі у своїх апеляційних скаргах оскаржують судове рішення в частині задоволених позовних вимог, то саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог пункту 43.1 статті 43 Податкового кодексу України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Згідно з пунктом 43.3 статті 43 Податкового кодексу України платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку.

Пунктом 43.4 статті 43 Податкового кодексу України визначено, що у разі повернення надміру сплачених податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зарахованих до бюджету з рахунка платника податку в системі електронного адміністрування податку на додану вартість у порядку, визначеному пунктом 200-1.5 статті 200-1 цього Кодексу, такі кошти підлягають поверненню виключно на рахунок платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, а у разі його відсутності на момент звернення платника податків із заявою на повернення надміру сплачених податкових зобов`язань з податку на додану вартість чи на момент фактичного повернення коштів - шляхом перерахування на поточний рахунок платника податків в установі банку.

Виходячи із зазначеного, підставою для повернення надміру сплачених податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зарахованих до бюджету з рахунка платника податку в системі електронного адміністрування податку на додану вартість є заява платника податку про таке повернення.

Так, контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету(п.43.5 ст.43 Податкового кодексу України).

Повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань платникам податків здійснюється з бюджету, у який такі кошти були зараховані.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.06.2018 в адміністративній справі № 826/8711/17 зобов`язано ДПІ у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві подати органу Державного казначейства України висновок (подання) про повернення Товариству з обмеженою відповідальністю «Арсан ЮА» з Державного бюджету України коштів у розмірі 12975979,42 грн, що знаходилися в системі електронного адміністрування ПДВ на розрахунковий рахунок.

В означеному судовому рішенні встановлено подання заяви позивача від 21.01.2017 до податкового органу щодо повернення надміру сплачених податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зарахованих до бюджету з рахунка платника податку в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2018 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Арсан ЮА» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07.06.2019 у справі № 826/8711/17 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2018 року.

Отже, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.06.2018 в адміністративній справі № 826/8711/17 набрало законної сили.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, право позивача на відшкодування заборгованості з Державного бюджету України коштів, що знаходилися в системі електронного адміністрування ПДВ на розрахунковий рахунок підтверджено в судовому порядку, проте суми податку станом на час розгляду даної справи не відшкодовані платнику податків.

Щодо доводів Державної казначейської служби України про те, що спосіб стягнення коштів «через Казначейство» є помилковим, оскільки суд в оскаржуваному рішенні фактично визначив спосіб його виконання (стягнення «через Казначейство»), однак, всупереч вимогам частини шостої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України не навів обґрунтування необхідності обрання такого способу, колегія суддів зазначає наступне.

У постанові від 12.02.2019 у справі № 826/7380/15 (провадження № 11-778апп18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини наголошував, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Бейелер проти Італії» від 05 січня 2000 року) (Beyeler v. Italy, заява № 33202, § 100)).

За певних обставин «легітимне очікування» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «легітимне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (див. mutatis mutandis рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26 червня 2014 року (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, заяви № 68385/10 та № 71378/10, § 35)).

ЄСПЛ у рішенні у справі «Інтерсплав проти України» від 09.01.2007 зазначив, що юридична особа-платник ПДВ мала достатньо підстав сподіватись на відшкодування цього податку, так само як і на компенсацію за затримку його виплати, та встановив, що заявник мав захищений статтею 1 Першого протоколу до Конвенції майновий інтерес (Intersplav v. Ukraine, заява № 803/02, § 31-32). ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції у справі з огляду на постійні затримки відшкодування і компенсації ПДВ у поєднанні із відсутністю ефективних засобів запобігання або припинення такої адміністративної практики, та зазначив, що і стан невизначеності щодо часу повернення коштів заявника порушували «справедливий баланс» між вимогами публічного інтересу та захистом права на мирне володіння майном (§ 40).

Верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту.

Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, у постанові від 12.02.2019 у справі № 826/7380/15 (провадження № 11-778апп18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що ураховуючи наведене та з огляду на те, що такі способи захисту як зобов`язання контролюючого органу надати висновок про підтвердження заявленої платником податків суми бюджетного відшкодування або внести заяву товариства до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування не призведуть до ефективного відновлення права платника податків, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що ефективним способом захисту, який забезпечить поновлення порушеного права позивача, є стягнення з Державного бюджету України через ГУ ДКС України у м. Києві на користь товариства заборгованості бюджету із відшкодування ПДВ та пені, нарахованої на суму такої заборгованості.

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.04.2023 у справі № 320/12137/20 (провадження № 11-54апп22) дійшла висновку, що держава в особі відповідних державних органів, виконуючи певний комплекс дій, зобов`язана повернути платнику податку суму бюджетного відшкодування ПДВ протягом законодавчо встановленого строку після дня набуття відповідною сумою статусу узгодженої. Якщо ж протягом згаданого строку необхідних дій для відшкодування податку здійснено не було, невідшкодовані суми перетворюються на бюджетну заборгованість, на яку в силу положень пункту 200.23 статті 200 ПК України нараховується пеня.

Оскільки податкове законодавство передбачає право позивача на повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ, останній у цій справі має майновий інтерес щодо відшкодування з бюджету ПДВ у розмірі 12 975 979 гривень 42 копійки, що охоплюється поняттям «майно» в аспекті частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950.

Враховуючи наведене, колегія суддів у цій справі погоджується із висновком суду першої інстанції, що найбільш ефективним способом захисту порушеного права позивача є стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України коштів у розмірі 12 975 979,42 грн, що знаходилися в системі електронного адміністрування ПДВ на розрахунковий рахунок позивача.

Щодо доводів Державної казначейської служби України про те, що з наявної у Казначейства інформації вбачається, що кошти на рахунок позивача в СЕА ПДВ не зараховувалися та, відповідно, не перераховувалися з такого рахунку, а тому вказана сума не є заборгованістю Державного бюджету, а також, щодо доводів Головного управління ДПС у м. Києві про те, що судом першої інстанції не досліджено та не встановлено походження коштів, що обліковувались в СЕА ПДВ позивача, та не надано належну оцінку обставинам справи, що кошти, котрі позивач просить стягнути - не були фактично сплачені ним до бюджету, а являють собою розмір реєстраційного ліміту, колегія суддів зазначає наступне.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.06.2018 у справі №826/8711/17, яке набрало законної сили, встановлено дійсну заборгованість бюджету перед позивачем.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Загальноприйнято вважати, що преюдиційність (лат. praejudicialis - те, що стосується попереднього судового рішення це можливість прийняття судом як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі та містяться у мотивувальній частині рішення, яке набрало законної сили. У такій попередній справі повинні брати участь ті ж самі сторони або їх правонаступники. Недотримання хоча б однієї умови робить неможливим для суду застосування преюдиції, що особливо важливо, коли у справі беруть участь нові сторони.

Преюдиційність безпосередньо пов`язана з презумпцією істинності судового рішення, конституційною нормою про обов`язковість судового рішення (частина друга статті 129 Основного закону України), а також такими складовими верховенства права як принцип правової визначеності, легітимних очікувань, процесуальної економії, а також заборони зловживати процесуальними правами.

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Такі висновки сформульовані в пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17.

Так, у судовому рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.06.2018 у справі №826/8711/17 надано правову оцінку обставинам (юридичним фактам) стосовно того, що позивач має право на повернення грошових коштів у розмірі 12 975 979,42 грн, що знаходилися в системі електронного адміністрування ПДВ.

Виходячи із зазначеного, судом першої інстанції правильно зазначено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/8711/17 встановлено преюдиційні обставини, які в розумінні статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають повторному доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, стосовно яких встановлено ці обставини.

Також, в судовому засіданні 19.03.2025 представник Головного управління ДПС у м. Києві, викладаючи доводи апеляційної скарги повідомив суд, що у справі №826/8711/17 судом допущено помилку під час розгляду справи, фактично апелянт не погоджується по суті із рішенням суду. На запитання суду чи оскаржувалося судове рішення від 12.06.2018 року у справі №826/8711/17, представник відповів, що рішення суду не оскаржувалося, вказаний представник апелянта не здійснював супровід розгляду вищевказаної справи.

Щодо доводів апелянта - Державної казначейської служби України про те, що останній як залучений співвідповідач був позбавлений процесуального права надати відзив на позовну заяву, що могло призвести до неправильного розгляду справи по суті, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції в судовому засіданні 02.04.2024 здійснив процесуальну дію, а саме - розгляд заяви про збільшення (уточнення) позовних вимог та долучення співвідповідача у справі. Судом заслухано думку з цього приводу учасників судового процесу та ухвалено судом змінити процесуальний статус Державної казначейської служби України (залучення в якості співвідповідача).

Відповідно до частини третьої статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Згідно частини четвертої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України за клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин.

Однак, в судовому засіданні 02.04.2024 представник Державної казначейської служби України не заявляв жодних клопотань про надання додаткового часу для подачі відзиву на позовну заяву, а також для подачі додаткових пояснень у справі.

Також колегія суддів наголошує, що порушення, на думку скаржника, судом першої інстанції норм процесуального права щодо відсутності можливості у відповідача подачі відзиву не входить до переліку випадків обов`язкових підстав для скасування судового рішення, передбаченого частиною третьою статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не є обґрунтованими.

Оцінюючи інші доводи апеляційних скарг, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, судом першої інстанції при розгляді справи правильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Головного управління Державної податкової служби у місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року у справі №320/12757/23 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 26 березня 2025 року.

Суддя-доповідач О.М.Кузьмишина

Судді І.О.Грибан

Т.Р.Вівдиченко