Справа № 380/16729/24
Суддя: Андрусів Уляна Богданівна
Дата ухвалення: 2025-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2025 рокусправа № 380/16729/24

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Андрусів У. Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач-1, ГУ ПФУ у Львівській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - відповідач-2, ГУ ПФУ у Черкаській області) у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплаті підвищення пенсії ОСОБА_1 , як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому п. «г» ст. 77 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок підвищення пенсії, нарахування та виплату ОСОБА_1 згідно з п. «г» ст. 77 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01.06.2024.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Констатує, що є репресованою особою, яку в подальшому було реабілітовано, відтак має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України від 17.04.1991 №962-XII «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років». З метою реалізації права на отримання підвищення до пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії, встановленого п. «г» ст. 77 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення», позивачка звернулася із заявою до відповідача-1, яку з урахуванням принципу екстериторіальності розглянув відповідач-2 та прийняв рішення про відмову у перерахунку пенсії. Вважаючи такі дії ГУ ПФУ у Львівській області, ГУ ПФУ у Черкаській області протиправними та такими, що порушують її право на належне пенсійне забезпечення, позивачка пред`явила цей позов до суду.

Ухвалою судді від 12.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач-1 правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, жодних документів процесуального характеру від нього на адресу суду не надходило. Про відкриття провадження у справі був проінформований шляхом направлення тексту ухвали в його електронний кабінет 12.08.2024, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, яка сформована програмним забезпеченням «Діловодство спеціалізованого суду».

26.08.2024 відповідач-2 подав до суду відзив на позовну заяву із викладом заперечень щодо наведених позивачкою обставин та правових підстав позову. Свою позицію мотивує тим, що позивачка звернулася із заявою про перерахунок пенсії до ГУ ПФУ у Львівській області. Однак, за принципом екстериторіальності заяву розглянуло ГУ ПФУ в Черкаській області та прийняло рішення про відмову в перерахунку пенсії. Стверджує, що оскільки позивачка народилися та знаходились на спецпоселенні разом з репресованою матір`ю, вона є членом сім`ї репресованої особи, тому підстав для встановлення підвищення до пенсії відповідно до п. «г» ст. 77 Закону 1788-ХІІ із розрахунку 50% від мінімальної пенсії за віком немає. Тому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Частиною 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) унормовано, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки відсутнє клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на які сторони покликаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивачка перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Як вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 02.08.1974, з народження прізвище позивачки « ОСОБА_2 », після одруження - « ОСОБА_2 ».

ОСОБА_4 , батьками якої є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Аркагалінськ Сусуманського району Магаданської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Аркагалінською сільською радою Сусуманського району Магаданської області 15.03.1956, актовий запис №53.

Як вбачається з довідки, виданої Львівським обласним судом УРСР від 18.04.1990 №44-34у/90, справа, по якій у 1945 році була засуджена ОСОБА_7 , 1925 р. н., переглянута президією Львівського обласного суду 08.02.1990. Вирок військового трибуналу військ НКВС Дрогобицької області від 22.12.1945 відносно ОСОБА_6 , за яким строк відбуття покарання останній вираховувався з 21.08.1945, скасовано, а справу закрито за відсутністю в її діях складу злочину з поверненням усього конфіскованого майна або його вартості. Громадянка ОСОБА_8 по даній справі реабілітована.

За змістом довідки №25/70 від 27.07.1991, виданої військовою прокуратурою Краснознаменного Одеського військового округу, ОСОБА_5 , 1927 р. н., репресований 21.03.1947 військовим трибуналом Одеського військового округу, кваліфікація діяння і міри покарання з урахування внесених змін у вирок (несудове рішення) за ст. 54-1 «б» і 54-ІІ УК УССР, 10 років позбавлення волі з пониженням прав терміном на 5 років і конфіскацією майна, арештований 23.10.1946 та звільнений 30.05.1953. На підставі ст. 1 Закону Української ССР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» реабілітований.

Згідно з архівною довідкою виконавчого комітету Магаданської обласної ради народних депутатів від 19.12.1991 №8/Н-20 ОСОБА_6 , 1925 р. н., була засуджена 22.12.1945 і перебувала у місцях позбавлення волі з 21.08.1945 до 16.10.1954, в тому числі на території Магаданської області з 23.11.1949 по 16.10.1954. Крім того, з 05.11.1954 по 29.04.1956 перебувала у засланні на поселенні в Магаданській області.

Відповідно до довідки Управління по Львівській області Комітету державної безпеки Української РСР від 05.02.1992 №10/2522 ОСОБА_6 , 1925 р. н., уродженка с. Медика Медиківського району Дрогобицької області нині Республіка Польща, перебувала з 02.08.1945 до 16.10.1954 у місцях позбавлення волі (була засуджена за ст. 54-Іа, 54-ІІ КК УРСР).

Позивачка має право на пільги, передбачені рішеннями Львівської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», що підтверджується посвідченням від 07.09.2018 НОМЕР_4, виданим Львівською обласною радою.

У відповідь на заяву щодо перерахунку пенсії листом ГУ ПФУ у Львівській області надало позивачці копію рішення відповідача-2 від 12.06.2024 №66 про відмову у перерахунку пенсії.

Не погодившись з діями відповідача-2 щодо відмови у проведенні нарахування підвищення до пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії, як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Спірні правовідносини між сторонами склалися у зв`язку із прийняттям рішення про відмову щодо нарахування підвищення до пенсії на підставі п. «г» ст. 77 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення».

Надаючи правову оцінку цим правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд застосовує такі норми законодавства України та робить висновки по суті спору.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз цієї норми дає змогу виснувати, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

З метою ліквідації наслідків беззаконня, допущених з політичних мотивів до громадян України, поновлення їх прав, встановлення компенсації за незаконні репресії та пільги 17.04.1991 прийнято Закон УРСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (далі - Закон №962-XII).

Статтею 1 Закону №962-XII (у редакції, чинній до 05.05.2018) регламентовано, що реабілітованими слід вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 вказаного Закону.

Реабілітованими визнаються також громадян, засуджені за: антирадянську агітацію і пропаганду за ст. 7 Закону СРСР від 25.12.1958 «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» та ст. 62 Кримінального кодексу України в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28.10.1989 «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14.04.1989 «Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР»; поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за ст. 187-1 Кримінального кодексу України; порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.

Законом України від 13.03.2018 №2325-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», який набрав чинності 05.05.2018, змінено назву Закону №962-ХІІ на «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», викладено в новій редакції преамбулу та ст. 1, 3, 6, а також визнано такою, що втратила чинність постанову Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».

Відповідно до приписів ст. 11 Закону №962-XII у цьому законі терміни вживаються у такому значенні: репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Репресіями комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, за дефініцією цієї норми, є засоби примусу, що здійснювалися репресивними органами комуністичного тоталітарного режиму у 1917-1991 років, зокрема, позасудовими органами, проти окремих осіб, груп населення, народів з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів у формах, визначених цим Законом.

Статтею 12 Закону №962-XII унормовано, що реабілітованими визнаються особи:

1) які до 24.08.1991 були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання;

2) стосовно яких до 24.08.1991 були здійснені репресії у формах, визначених ст. 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів;

3) стосовно яких до 24.08.1991 були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення;

4) які до 24.08.1991 були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 ст. 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину;

5) стосовно яких до 24.08.1991 за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених ст. 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24.08.1991, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Частиною 1 ст. 4 Закону №962-XII передбачено поновлення реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Відповідач-2 стверджує, що позивачка не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї репресованої особи, визнаної реабілітованою.

З цього приводу суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 13 Закону №962-XII потерпілими від репресій є:

- чоловік або дружина репресованої особи, який/яка на момент здійснення репресії перебували у шлюбі з репресованою особою;

- діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року №185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена;

- інші особи, які на момент здійснення репресії спільно проживали, були пов`язані спільним побутом з репресованою особою або перебували на утриманні репресованої особи.

Системний аналіз зазначених норм дає змогу виснувати, що потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі: діти, які були переселені разом з батьками; діти, які народилися під час перебування репресованої особи на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.

Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - порядок №22-1).

Згідно з пп. 4 п. 2.6 порядку №22-1 для підвищення пенсії згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» надаються документи про визнання заявника реабілітованим або членом його сім`ї, якого було примусово переселено.

Пунктом 2.13 порядку №22-1 визначено, що за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається посвідчення реабілітованого. Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Відповідно до ст. 6 Закону №962-ХІІ реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими органами відповідних сільських, селищних, міських рад, у тому числі обраними об`єднаними територіальними громадами.

Суд установив, що 07.09.2018 Львівська обласна рада видала позивачці посвідчення НОМЕР_4, що підтверджує її право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Матеріалами справи підтверджується факт народження позивачки ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Аркагалінськ Сусуманського району Магаданської області (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ) під час перебування матері - ОСОБА_8 - у засланні на поселенні в Магаданській області, про що свідчать відомості з архівної довідки виконавчого комітету Магаданської обласної ради народних депутатів від 19.12.1991 №8/Н-20. Згідно з довідкою, виданою Львівським обласним судом УРСР від 18.04.1990 №44-34у/90, ОСОБА_8 є реабілітованою.

З урахуванням зазначеного суд висновує, що позивачка є членом сім`ї репресованої особи, яку в подальшому реабілітовано, та народжена під час перебування матері у засланні.

Суд не ставить під сумнів право позивачки на пільги та компенсації, встановлені Законом №962-XII, про наявність яких вона зазначає з покликанням на видане 07.09.2018 посвідчення, однак акцентує на тому, що ОСОБА_1 не належить до категорії репресованих осіб.

Щодо застосування нормативно-правового акта з метою визначення розміру підвищення до пенсії, суд керується таким.

Згідно з п. «г» ст. 77 Закону №1788-XII репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії підвищуються на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до п. 6 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Підпунктом 2 п. 4 постанови №654 передбачено, що з 01.09.2008 репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 грн.

За правилами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України від 15.07.1999 №966-XIV «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.

Частиною 4 ст. 28 Закону №1058-IV унормовано, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону №1788-XII, який має вищу юридичну силу, а не положеннями постанови №654, зважаючи на те, що пп. 2 п. 4 цієї постанови звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону №1788-XII.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 10.10.2018 у справі №446/1549/16-а, від 27.11.2018 у справі №446/1515/16-а, від 06.02.2019 у справі №446/1848/16-а, від 04.03.2020 у справі №446/1566/16-а, яку суд, в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховує під час вирішення цього спору.

Враховуючи те, що позивачка не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї репресованої особи, суд дійшов висновку про наявність у неї права на отримання підвищення до пенсії у розмірі, встановленому п. «г» ст. 77 Закону № 1788-XII, з розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком.

Щодо дати, з якої позивачці необхідно здійснити нарахування підвищення до пенсії, суд враховує таке.

За приписами абз. 1 ч. 4 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною 3 статті 42 і частиною 5 статті 48 цього Закону, провадиться, зокрема, у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

Ця норма кореспондується з приписами ч. 1 ст. 84 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Суд установив, що за перерахунком пенсії позивачка звернулася до відповідача-1 04.06.2024, а тому нарахування підвищення до пенсії у розмірі 25% мінімальної пенсії їй необхідно здійснити з 01.06.2024.

Вимога позивачки про зобов`язання ГУ ПФУ у Львівській області нарахувати та виплатити підвищення до пенсії не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 44 Закону №1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1) (далі - порядок №22-1).

Відповідно до п. 1.1 розділу І порядку №22-1 заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Зі змісту п. 4.2 розділу IV порядку №22-1 вбачається, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3. розділу IV порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Суд установив, що оскаржуване рішення за результатом розгляду заяви позивачки про перерахунок пенсії прийнято ГУ ПФУ в Черкаській області.

Тому дії зобов`язального характеру щодо здійснення нарахування та виплати підвищення до пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, який прийняв рішення - ГУ ПФУ в Черкаській області.

Наведена правова позиція корелюється з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.05.2024 у справі №460/38580/22, від 24.05.2024 у справі №460/17257/23, від 18.09.2024 у справі №240/6201/23.

ГУ ПФУ у Львівській області не розглядало заяву позивачки, не приймало рішення про відмову у перерахунку пенсії, а тому відсутні підстави для покладання на нього обов`язку щодо здійснення нарахування підвищення до пенсії. Тому позовна вимога в частині покладення на відповідача-1 зобов`язання здійснити позивачці перерахунок та виплату підвищення до пенсії згідно з п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» задоволенню не підлягає.

Стосовно обраного позивачкою способу захисту порушеного права суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спосіб відновлення порушеного права позивачки має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд наголошує, що відповідачі не вчиняли протиправних дій щодо ненарахування та невиплати підвищення до пенсії. Натомість відповідач-2 прийняв оскаржуване рішення від 12.06.2024 №66, яким відмовлено у перерахунку пенсії.

Згідно з пп. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Оцінюючи рішення відповідача-2 від 12.06.2024 №66 суд дійшов висновку, що воно не відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, та порушує право позивачки на отримання пенсії у належному розмірі. Тому таке рішення суд визнає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З урахуванням встановлених обставин справи та проведеного аналізу норм чинного законодавства України, з метою поновлення порушеного права позивачки суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача-2 здійснити з 01.06.2024 нарахування та виплату позивачці підвищення до пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням виплачених сум.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про правомірність його діянь (дій чи бездіяльності).

Відповідач-2 як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність своєї поведінки, пов`язаної з прийняттям рішення про відмову у перерахунку пенсії. Доводи відповідача-2, викладені у відзиві, частково спростовано наведеним вище аналізом чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та правовими позиціями Верховного Суду.

За правилами ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із такого.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Приписами ч. 3 ст. 139 КАС України регламентовано, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Під час звернення до суду з цим позовом позивачка сплатила судовий збір у сумі 1211,20 грн.

З урахуванням задоволення позову частково, на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 605,60 грн.

Керуючись ст. 2, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд

у х в а л и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 12.06.2024 №66.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області здійснити з 01.06.2024 нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням виплачених сум.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивачка - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач-1 - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: вул. Митрополита Андрея, буд. 10, м. Львів, 79016; ).

Відповідач-2 - Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (місцезнаходження: вул. Смілянська, буд. 23, м. Черкаси, 18000; ).

СуддяАндрусів Уляна Богданівна