Справа № 520/35595/24
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2025-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2025 року № 520/35595/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Заічко О.В., розглянувши у порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса для листування:- АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_4 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо розрахунку вислуги років ОСОБА_1

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 , здійснити новий розрахунок наявної у ОСОБА_1 вислуги років з врахуванням всіх періодів служби, яка на дату звільнення 29.11.2024р. складає: у календарному обчисленні 19 років 07 місяців 27 днів, пільговому обчисленні складає 06 років 1 місяць 19 днів. Загальна вислуга років складає 25 років 09 місяців 11 днів та видати відповідний наказ, яким внести зміни до абзацу 3 пункту 1 Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.11.2024року №307;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за тимчасове виконання обов`язків за вакантною посадою заступника начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки начальника мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 невиплачену одноразову грошову допомогу при звільненні з розрахунку 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повни й календарний рік служби;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 добові витрати на відрядження в межах України;

- допустити виконання судового рішення до негайного виконання про стягнення грошового забезпечення до ч.2 ст.371 КАС України;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 а на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу адвоката;

В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначив, що в період з 22.03.2022р. по 29.11.2024р. проходив військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період. Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №307 від 29.11.2024р. , звільнено з військової служби у запас. У зазначеному наказі невірно розраховано вислугу років на день звільнення, а саме зазначено «вислуга років в Збройних Силах становить на 29.11.2024р. календарна 02 роки 04 місяці 28 днів, пільгова 01 рік 03 місяця 22 дні, загальна 03 роки 08 місяців 20 днів», відповідачем не враховано, що він в період з 2001року по 17 червня 2006року проходив військову підготовку під час навчання в Академії внутрішніх військ МВС України, та отримав військове звання молодшого лейтенанта , яке присвоєно Наказом Міністра оборони України №704 від 21.11.2005р., військову присягу прийняв 23 листопада 2005році. З 02.04.2007року по 03.02.2021р. проходив службу на посадах дільничного інспектора міліції СДІМ у відділеннях ГУМВС України у Харківській області, з якої і був звільнений у запас Збройних Сил України. Вислуга років за цей період становить 16 років 4 місяця 2 дні, що підтверджується судовим рішенням (постановою) Другого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2021року по справі №520/3633/21. З 04.02.2021р. по 30.12.2021року проходив службу на посадах дільничного інспектора міліції СДІМ у відділенні ГУМВС України у Харківській області, з якої і був звільнений у запас Збройних Сил України. Враховуючи наведене, позивач вважає, що календарна вислуга років станом на дату звільнення 30.12.2021р. складає у календарному обчисленні 17 років 2 місяця 30 днів. Наказом командира військової частини НОМЕР_4 №3 22.03.2022року було призначено командиром 2 мінометного взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_4 , під час здійснення своїх обов`язків приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, що також дає підстави для зарахування пільгової вислуги, в даний частині, у даній військовій частині проходив службу до 10.03.2023р..Позивач посилається на те, що зазначений період з 22.03.2022р. по 10.03.2023р. повинен бути розрахований як один місяць служби за три. Проте, відповідачем у супереч вимогам чинного законодавства що регламентують спірні правовідносини невірно здійснив розрахунок вислуги років на дату звільнення, тому відповідач повинен вчинити певні дії , а саме здійснити новий розрахунок наявної у нього вислуги років з врахуванням всіх періодів служби, яка на дату звільнення 29.11.2024р. складає у календарному обчисленні 19 років 07 місяців 27 днів, пільговому обчисленні складає 06 років 1 місяць 19 днів. Загальна вислуга років складає 25 років 09 місяців 11 днів та видати відповідний наказ, яким внести зміни до абзацу 3 пункту 1 Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.11.2024року №307 та здійснити перерахунок належних виплат.

Окрім зазначеного, він з 15.06.2024року наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №151 був призначений до тимчасово виконання обов`язків заступника начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки - начальника мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 та виконував обов`язки до 19.08.2024р. включно, однак грошове забезпечення виплачувалось за посадовим окладом 3810,00грн. на місяць, тоді, як розмір окладу повинен становити 5500,00грн., що суперечить Наказу Міністра оборони України від 07.06.2018. №260.

В подальшому при звільненні в запас Збройних Сил України (за сімейними обставинами) не нараховано та не виплачено суму одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен новий календарний рік служби.

Відповідно до посвідчення про відрядження №4208 від 25.04.2024р. він перебував у відрядженні 1 добу, проте добові витрати не були нараховані та виплачені. Вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують його інтереси тому звернувся до суду щодо поновлення порушеного права.

По справі було відкрито спрощене провадження в порядку, передбаченому ст. 263 КАС України та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу та отримана ним.

Відповідач відзив на позов до суду не наддав. Відповідач належним чином повідомлений про наслідки неподання відзиву на позов, передбачені ч. 6 ст. 162 КАС України.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) , зокрема, щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно вимог ст. 229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №307 від 29.11.2024р. , ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за пп «г» п.2 ч.4 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини) з 29.11.2024р.. У наказі розраховано вислугу років на день звільнення, а саме зазначено «вислуга років в Збройних Силах становить на 29.11.2024р. календарна 02 роки 04 місяці 28 днів, пільгова 01 рік 03 місяця 22 дні, загальна 03 роки 08 місяців 20 днів».

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2021р. по справі №520/3633/21 , ОСОБА_1 поновлено на посаді дільничного інспектора міліції СДІМ відділу міліції м. Люботин Харківського районного відділу ( з обслуговування Харківського району та міста Люботин) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України Харківської області з 04.02.2021р..

З витягу з Наказу Головного управління МВС України в Харківській області від 02.06.2021р. №106 о/с, старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 поновлено на посаді дільничного інспектора міліції СДІМ відділу міліції м. Люботин Харківського районного відділу ( з обслуговування Харківського району та міста Люботин) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України Харківської області з 04.02.2021р.(півдстава рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.05.2021р. №520/3633/21.

Наказом командира військової частини НОМЕР_5 від 22.03.2022р. за №3 молодшого лейтенанта запасу ОСОБА_1 , зараховано до військової частини НОМЕР_4 з 22 березня 2022року, з посадовим окладом 3440грн..

Витягом з Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.01.2024р. за №8 старшого лейтенанта ОСОБА_1 з 09 січня 2024року зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 і вважати таким, що з 09 січня 2024р.справи та посаду офіцера мобілізаційного відділення прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом та тарифним розрядом у15 сумі 3810грн.,шпк «старший лейтенант».

Витягом з Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15.06.2024р. за №151по стройовий частині, на старшого лейтенанта ОСОБА_1 , офіцера мобілізаційного відділення тимчасове покладено обов`язки заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Витягом з Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 19.08.2024р. за №207 по стройовий частині, старшого лейтенанта ОСОБА_1 , тимчасове виконуючого обов`язки заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 , повернуто до виконання службових обов`язків на посадою офіцера мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З копії посвідчення про відрядження ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.04.2024р. за №4208, наданим ОСОБА_1 , встановлено, що він відряджений до військової частини НОМЕР_6 та ІНФОРМАЦІЯ_6 , термін відрядження 2 доби 254.04.2024р. та 26.04.2024р. для здійснення поставки мобілізаційного ресурсу до в/ч, підстава розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20.04.2024р. №1575/МВ, наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.04.2024року №105.

З копії посвідчення про відрядження ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.04.2024р. за №4208, наданим ОСОБА_1 , встановлено, що він відряджений до військової частини НОМЕР_6 та ІНФОРМАЦІЯ_6 , термін відрядження 2 доби 25.04.2024р. та 26.04.2024р. для здійснення поставки мобілізаційного ресурсу до в/ч, підстава розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20.04.2024р. №1575/МВ, наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.04.2024року №105.

З копії посвідчення про відрядження ІНФОРМАЦІЯ_1 від 06.05.2024р. за №4602, наданим ОСОБА_1 , встановлено, що він відряджений до військової частини НОМЕР_7 Дніпропетровської області, термін відрядження 1 доба 06.05.2024р., для здійснення поставки мобілізаційного ресурсу до в/ч, підстава розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 05.03.2024р. №1783/МВ, наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 06.05.2024року №114.

З копії посвідчення про відрядження ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.05.2024р. за №5636, наданим ОСОБА_1 , встановлено, що він відряджений до військової частини НОМЕР_7 Дніпропетровської області, термін відрядження 1 доба 01.05.2024р. по 01.06.2024р., з метою доукомплектування команд в/ч НОМЕР_7 , підстава розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 27.05.2024р. №2299/АВ, наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.05.2024року №136.

Позивач, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 порушені його права на належні виплати та не врахувано в Наказі при звільненні усіх періодів його служби, що призвело до невірного розрахунку його вислуги років 19 років 07 місяців 27 днів, хоча загальна вислуга років повинна складати 25 років 09 місяців 11днів.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Згідно зі ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст.ст.17 і 65 Конституції України захист Вітчизни, суверенітету України, територіальної цілісності України є справою всього Українського народу, обов`язком громадян України.

Суспільні відносини з приводу соціального захисту громадян України під час виконання цього обов"язку регламентовані, зокрема, приписами Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України №2011-ХІІ).

Відповідно до статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Розглядаючи вимогу позивача про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 невиплачену одноразову грошову допомогу при звільненні з розрахунку 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, суд виходить з наступного

Частиною першою статті 9 Закону №2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 15 Закону №2011-XI військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

вислуги 10 років і більше.

Військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (абзац другий частини другої статті 15 Закону №2011-XI).

Порядок та умови нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби регламентується розділом XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, в редакції на час звільнення з військової служби позивача (далі Порядок №260).

Пунктами 1, 2 розділу ХХХІІ Порядку №260 встановлено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.

Особам офіцерського складу, які проходять кадрову військову службу та звільняються зі служби за власним бажанням, іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, визначених Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413, та мають вислугу десять календарних років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (пункт 3 розділу ХХХІІ Порядку №260).

Особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, при звільненні зі служби після прийняття рішення про демобілізацію виплачується грошова допомога в порядку та розмірах, визначених Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460 (пункт 4 розділу ХХХІІ Порядку №260).

Питання виплати цієї грошової допомоги прописані й у пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (далі Постанова № 393), яка по суті містить такі ж норми, що й Закон №2011-ХІІ та Порядок №260. А окрім того, цей пункт Постанови визначає, що строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.

У зв`язку з відсутністю доказів, щодо належності такої виплати позивачу, суд відмовляє у задоволені зазначеної позовної вимоги.

Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби та мають відповідні календарні роки вислуги. На момент звільнення ОСОБА_1 зі служби, Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №307 від 29.11.2024р. розраховано вислугу років на день звільнення, а саме зазначено «вислуга років в Збройних Силах становить на 29.11.2024р. календарна 02 роки 04 місяці 28 днів, пільгова 01 рік 03 місяця 22 дні, загальна 03 роки 08 місяців 20 днів». Згідно з пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» періоди проходження служби частково зараховуються на пільгових умовах до вислуги років для призначення пенсії, тобто лише для визначення розміру пенсії, однак до календарної вислуги років не зараховуються. Законодавець розмежовує поняття «календарна вислуга» та «вислуга років для призначення пенсії», тобто за умови відповідності вимогам статті 12 Закону особа набуває права на отримання пенсії за вислугу років, розмір якої розраховується згідно зі статтями 13, 17 цього Закону. Пунктом 2 Постанови №393 встановлено, що до вислуги років особам офіцерського складу Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Цивільної оборони України та інших військових формувань, створених Верховною Радою України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки, Державної спеціальної служби транспорту, а також особам середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсій згідно з пунктом «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» додатково зараховується час їхнього навчання (у тому числі заочно) у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку - один рік за шість місяців.

Враховуючи наведене, суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач протиправно відмовив та не вніс до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №307 від 29.11.2024р. зміни щодо вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення у календарному обчисленні 19 років 07 місяців 27 днів, пільговому обчисленні 06 років 1 місяць 19 днів.

Щодо вимоги позивача про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 добові витрати на відрядження в межах України, суд виходить з наступного.

Військовослужбовці, які призвані на військову службу у Збройні Сили України під час мобілізації на особливий період на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.2022, зараховані до списків особового складу та призначені на посаду, відряджаються за наказом начальника відповідного ТЦК та СП, який виданий на підставі розпорядження, до інших військових частин та в інший населений пункт для виконання службових (бойових) завдань.

Порядок та особливості направлення військовослужбовців ЗСУ у відрядження в межах України визначає Інструкція про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, що затв. Наказом Міноборони України від 20.02.2017 №105 (далі Інструкція).

Відповідно до п. 2 Інструкції відрядження направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в інший населений пункт для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).

Пунктом 145 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення) визначено, що військовослужбовці можуть бути направлені у відрядження самостійно або у складі військового підрозділу (команди) з метою, зокрема:

забезпечення охорони, супроводження і доставки військових вантажів, озброєння, військової техніки та інших матеріальних засобів;

виконання обов`язків військової служби у складі військових частин, задіяних до ведення воєнних (бойових) дій, у тому числі в антитерористичних операціях;

в інших випадках за викликом (розпорядженням) старших командирів.

Відповідно до п. 3 Інструкції №105 рішення про направлення військовослужбовців у відрядження (за наявності бюджетних асигнувань) та відшкодування витрат на відрядження приймають, зокрема:

в інших органах військового управління керівник органу військового управління або його заступник;

у з`єднанні командир з`єднання або його заступник;

у військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях командир (начальник, керівник) військової частини (військового навчального закладу, військового підрозділу вищого навчального закладу, установи, організації).

Військовослужбовці направляються у відрядження за рішенням командирів (начальників) військових частин або старших командирів (начальників), про що видається наказ командира (начальника) військової частини по стройовій частині (п. 145 Положення з яким кореспондується п. 3 Інструкції).

У відповідному наказі (по стройовій частині) зазначається:

пункт призначення;

найменування військової частини (установи, організації), куди відряджається військовослужбовець;

строк та терміни відрядження;

мета відрядження.

На підставі наказу про направлення у відрядження військовослужбовцям оформлюється у встановленому порядку посвідчення про відрядження (п. 146 Положення, п. 3 Інструкції).

У посвідченні про відрядження аналогічно вказується: пункт призначення (населений пункт, область), найменування військової частини (організації), куди відряджається військовослужбовець, термін відрядження, мета відрядження і підстава відрядження (наказ начальника відповідного ТЦК та СП).

Строк відрядження визначається командиром (начальником, керівником), але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів, крім випадків, коли інші строки відрядження визначаються законодавчими та іншими нормативно-правовими актами (п. 4 Інструкції).

В абз. 1 п. 6 постанови КМУ від 02.02.2011 №98, який перекликається з п. 4 Інструкції, сказано, що строк одного відрядження визначається керівником, але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів, крім випадків, зазначених в абзацах другому шістнадцятому цього пункту.

Таким чином, постанова КМУ від 02.02.2011 №98 (в редакції на час написання цієї консультації) містить розширені повноваження керівників військових підрозділів щодо відряджень та встановлює інший строк відрядження військовослужбовців в межах України для участі в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, який не повинен перевищувати період проведення таких заходів, але може перевищувати строк 30 календарних днів.

Тож, зазначення у наказі по та у посвідченні про відрядження строку та терміну відрядження з «дата відрядження» до окремого розпорядження відповідає вимогам чинного законодавства України.

У разі не нарахуванні і не виплаті військовослужбовцю добових витрат за час перебування у відрядженні після повернення з такого відрядження або при звільненні з військової служби, він може звернутися із заявою безпосередньо до військової частини про здійснення нарахування та виплати добових витрат за час перебування у відрядженні. А у разі відмови у виплаті добових, звернутися з позовною заявою до суду в порядку адміністративного судочинства.

За відсутністю належного звернення до відповідача, суд не вбачає підстав для задоволення зазначеної позовної вимоги.

Щодо вимоги, про стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за тимчасове виконання обов`язків за вакантною посадою заступника начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки начальника мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 , суд виходить з наступного.

Виплата за час тимчасового виконання обов`язків за посадою регламентована наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам».

Для такої виплати законодавством встановлені певні вимоги, зокрема:

під час виконання обов`язків за вакантною посадою

безперервне виконання обов`язків за посадою 30 календарних днів і більше;

грошове забезпечення виплачується з урахуванням посадового окладу, встановленого для вакантної посади, строком не більше ніж 6 місяців;

під час виконання обов`язків за не вакантною посадою

безперервне виконання обов`язків за посадою 30 календарних днів і більше;

грошове забезпечення виплачується з урахуванням посадового окладу, встановленого для вакантної посади, строком не більше ніж 4 місяці.

Водночас є і обставини, коли грошове забезпечення за час тимчасового виконання обов`язків виплачується на більш тривалий термін. Це стосується:

військовослужбовців, які направлені за кордон без виключення зі списків особового складу військових частин, до 1 року;

військовослужбовців, які відряджені до інших військових частин або направлені у відрядження в райони ведення бойових дій (виконання бойових завдань), виконання завдань із забезпечення національної безпеки і оборони, а також для здійснення заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, на період такого відрядження;

військовослужбовців, які перебувають у відпустці з догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (шестирічного віку за медичними показаннями), на період такої відпустки.

Після закінчення строків тимчасового виконання обов`язків або ухвалення рішення про повернення до виконання обов`язків за основною посадою військовослужбовцям виплачується грошове забезпечення за основною посадою.

Безперервна виплата грошового забезпечення військовослужбовцям за час тимчасового виконання обов`язків за посадами понад визначені строки не передбачена.

У разі якщо тимчасове виконання обов`язків за посадою триває менше ніж зазначені строки, а також протягом календарного року військовослужбовця встановленим порядком знову допущено до тимчасового виконання обов`язків за тією самою посадою, строки виплати окладів за посадами, що тимчасово виконуються, обчислюються з урахуванням попередніх періодів.

Строк тимчасового безперервного виконання обов`язків за посадою обчислюється:

з дня, від якого військовослужбовець приступив до тимчасового виконання обов`язків за посадою, і до дня звільнення з посади включно або до дня призначення на цю посаду;

з дня, з якого на військовослужбовця строкової військової служби покладено тимчасове виконання обов`язків за посадою, і до дня його увільнення з посади включно або до дня призначення на посаду.

До загальних строків перебування на посаді, яка тимчасово виконується, не зараховуються періоди перебування військовослужбовця:

у відпустці;

у відрядженні (якщо воно не пов`язане з виконанням обов`язків за посадою, що тимчасово виконується);

на навчанні;

на лікуванні;

у відпустці для лікування у зв`язку із хворобою.

Грошове забезпечення під час вищезазначених періодів виплачується за основною посадою.

Виплата грошового забезпечення за час тимчасового виконання обов`язків не здійснюється військовослужбовцям, які обіймають посади:

начальників штабів;

заступників командирів (начальників) військових частин;

інших начальників усіх найменувань.

Грошове забезпечення військовослужбовцям строкової військової служби за час тимчасового виконання обов`язків за посадами виплачується за тарифними розрядами, встановленими для військовослужбовців строкової військової служби.

Розміри надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, на які військовослужбовець має право під час тимчасового виконання обов`язків за посадою, обчислюються з окладів за посадою, що тимчасово виконується.

За відсутністю доказів звернення до відповідача, щодо поновлення його прав на належну виплату, суд не вбачає підстав для задоволення зазначеної позовної вимоги.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази та кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень - ІНФОРМАЦІЯ_3 будь-яких управлінських волевиявлень як суб`єктом владних повноважень не вчинялось і об`єктивно не могло бути вчинено у зв`язку із відсутністю фізичного надходження матеріалів звернення заявника до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування «поза будь-яким розумним сумнівом» (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що з урахуванням стандартів доказування, сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. по справі №916/3027/21, позивачем не доведено факту порушення його прав.

Оскільки за відсутністю звернень заявника, ІНФОРМАЦІЯ_3 не вчинялося жодних дій та не приймались жодні рішення, то підстави для задоволення позову за цими епізодами відсутні.

У відповідності до положень частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що у разі відмови у задоволені позову судовий збір не відшкодовується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса для листування:- АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_4 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Заічко О.В.