Справа № 200/9153/24
Суддя: Стойка В.В.
Дата ухвалення: 2025-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2025 року Справа№200/9153/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Стойки В.В. розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (м. Ужгород, пл. Народна, 4, ) про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Євдокімов О.М. звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням відповідача № 79 від 30 квітня 2024 року відмовлено позивачу в призначенні пенсії за ч. 3 ст. 114 Закону № 1058-IV. При цьому представник наголошує, що у спірному рішенні зазначено, що «Страховий стаж заявника становить 17 років 10 місяців 23 дні, стаж з урахуванням кратності ( в т. ч. за додаткові роки за Списком 1 ) становить 28 років 6 місяців 21 день.»

А відтак, на думку представника, набутий пільговий стаж позивачем 28 років 6 місяців 21 день (та визнаний відповідачем таким стаж) дає право позивачу на призначення йому пенсії незалежно від віку.

Відтак позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № 79 від 30.04.2024 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 пенсію з 22.04.2024 на підставі ч.3 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ухвалою суду від 20.01.2025 року клопотання позивача про визнання строку звернення до адміністративного суду з позовом пропущеним з поважних причин та поновлення строку для звернення з адміністративним позовом до Донецького окружного адміністративного суду, - задоволено. Визнано поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та поновлено пропущений строк. Прийнято до розгляду позовну заяву і відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження суддею одноособово, без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідач надав відзив по справі, згідно змісту якого зазначив, що і призначенні пенсії було відмовлено через недостатність пільгового стажу.

Крім цього відповідач зауважив, що 31.10.2024 року позивач звернувся до установи ПФУ з черговою заявою про призначення пенсії частини 3 статті 114 Закону №1058-ІV. Вказана заява від 31.10.2024 року розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області, що є підставою для залучення вказаної особи як співвідповідача.

10.02.2025 року представником позивача було надано відповідь на відзив, згідно з якою представник наголошує, що спірні правовідносини, які виникли внаслідок розгляду заяви від 31.10.2024 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області., розглядаються в межах іншої справи. На задоволенні позовних вимог представник наполягав.

Ухвалою віл 24.03.2025 року відмовлено в задоволенні клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 . Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 .

14.09.2021 позивач звертався до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 22.09.2021 № 79 позивачу відмовлено у призначенні пенсії відповідно до ч. 3 ст. 114 Закону України «про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи на пільгових умовах.

Відповідно до вказаного рішення, страховий стаж позивача становить 26 років 02 місяці 06 днів (в тому числі додатково за повних 10 років на підземних роботах). Пільговий стаж роботи становить 13 років 07 місяців 07 днів. Документами підтверджено право на зниження пенсійного віку на 10 років.

Не погоджуючись із рішенням від 22.09.2021 № 79 позивач звертався до суду із позовною заявою.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24.01.2023 у справі №200/14498/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №79 від 22.09.2021.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14 вересня 2021 року з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України № 81 від 22 лютого 1992 року «Про заходи щодо застосування Закону України «Про пенсійне забезпечення», застосувавши при розрахунку стажу Роз`яснення Міністерства соціального забезпечення України від 20.01.1992 року № 8 «Про порядок врахування трудового стажу, що дає право на пенсію незалежно від віку працівникам, безпосередньо зайнятим повний робочий день на роботах, передбаченим статтею 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши до пільгового стажу роботи позивача за ч.3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період проходження ним військової служби за контрактом 02 вересня 2021 року, а періоди безпосередньої участі позивача в АТО та ООС з 03 грудня 2018 року по 05 березня 2019 року, з 14 березня 2019 року по 10 червня 2019 року, з 02 липня 2019 року по 08 липня 2019 року, з 11 серпня 2019 року по 12 серпня 2019 року, з 02 вересня 2019 року по 28 жовтня 2019 року, з 07 листопада 2019 року по 25 грудня 2019 року, з 04 січня 2020 року по 18 травня 2020 року, з 23 травня 2020 року по 20 липня 2020 року, з 26 липня 2020 року по 28 грудня 2020 року , з 18 січня 2021 року по 22 березня 2021 року, з 28 березня 2021 року по 07 квітня 2021 року, з 17 квітня 2021 року по 20 липня 2021 року, з 30 липня 2021 року по 01 вересня 2021 року, з 03 вересня 2021 року по 14 вересня 2021 року - із розрахунку один місяць служби за три місяці.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду набуло законної сили 24.02.2023.

Зокрема, рішенням суду від 24.01.2023 у справі №200/14498/21 встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_4 , запис № 45 позивач 24 травня 2017 року прийнятий машиністом гірничо-вимоєчних машин 5-го розряду з повним робочим днем в шахті (нак. № 526 кпр від 19.05.2017).

Судом встановлено, що 27 вересня 2018 року позивачем був укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки. 13 липня 2021 року позивачем був укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на рік (контракт набирає чинності з 27 вересня 2021 року).

Наказом командира військової частини НОМЕР_5 від 27 вересня 2018 року № 2020 ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом з 27 вересня 2018 року.

Відповідно до витягу з наказу начальника військово-медичного клінічного центру західного регіону від 26 серпня 2021 року № 29-РС з ОСОБА_1 укладено новий контракт про проходження військової служби.

Відповідно до довідки 8 окремої автомобільної санітарної роти від 07 жовтня 2021 року № 65, ОСОБА_1 перебуває на військовій службі з 03 грудня 2018 року по теперішній час. З 27 вересня 2018 року позивач проходить військову службу за контрактом.

Як вбачається з надано розрахунку стажу (РС-право), на виконання рішення суду від 24.01.2023 у справі №200/14498/21 (дата звернення 14.09.2021), за позивачем, станом на 14.09.2021, обліковувався наступний стаж роботи: 20 років 02 місяці 5 днів, в тому числі роботи підземні, професії за постановою №202 (25) 20 років 4 місяці 25 днів (заниження ПВ за «Роботи підземні, професії за пост. №202 (25)» на 40 років).

В подальшому 22.04.2024 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії.

В рішенні відповідача від 30.04.2024 року № 79, який був визначений за принципом екстериторіальності, зазначено, що: страховий стаж заявника становить 17 років 10 місяців 23 дні, стаж з урахуванням кратності ( в т. ч. за додаткові роки за Списком 1 ) становить 28 років 6 місяців 21 день. Пільговий стаж для призначення права становить 10 років 10 місяців 10 днів, в т.ч.: Роботи підземні, професії за пост. № 202 ( 25 років ) становить 1 рік 10 місяців 21 день. Роботи підземні, провідні професії ( 20 років ) становить 8 років 9 місяців 1 день. В призначенні пенсії згідно п. 3 ст. 114 Закону України у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу відмовлено.

Спірним моментом даної справи є визначений в рішенні від 30.04.2024 року № 79 стаж в розмірі 28 років 6 місяців 21 день, що є, на думку представника, пільговим, а відтак достатнім для призначення пенсії за ч.3 ст.114 Закону України « Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми призначення, перерахунку і виплати пенсії визначає Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058 у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 1058 відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Ст. 10 Закону № 1058 гарантує право вибору пенсійних виплат.

Так, у вказаній статті зазначено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Право на пенсію за віком на пільгових умовах визначає ст. 114 Закону № 1058.

Згідно з частиною 3 ст. 114 Закону № 1058 працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, що затверджується Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на зазначених роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на таких роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, що вони були зайняті на таких роботах не менше 20 років. Такий самий порядок пенсійного забезпечення поширюється і на працівників, безпосередньо зайнятих повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) на шахтах з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, що реструктуризуються або перебувають у стадії ліквідації, але не більше двох років.

За наявності стажу на підземних роботах менше 10 років у чоловіків і менше 7 років 6 місяців у жінок та страхового стажу, встановленого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім пункту 1 частини другої цієї статті, за кожний повний рік зазначених робіт пенсійний вік, встановлений абзацом першим статті 26 цього Закону, зменшується на один рік. При цьому пенсійний вік для жінок не може бути нижчим за вік, встановлений абзацом першим пункту 1 частини другої цієї статті.

За правилами ч. 5 ст. 114 Закону № 1058 у разі призначення пенсій на пільгових умовах відповідно до частин другої і третьої цієї статті проводиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цією статтею, за умови що роботи, які зараховуються, дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

У постанові від 18.11.2024 у справі № 200/1009/24 Верховний Суд зазначив, що статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачена можливість взаємного зарахування періодів роботи як за Списком робіт і професій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1994 № 202, так і періодів роботи, передбаченої у відповідних розділах списку № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, які дають право на пільгове пенсійне забезпечення, а Роз`ясненням № 8 лише розтлумачено як правильно застосовувати цю норму.

Керуючись визначеними положеннями та практикою суду касаційної інстанції, суд зазначає, що взаємне зарахування періодів відповідно ч. 5 ст. 114 Закону № 1058 полягає у складанні стажу роботи на посадах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1994 року № 202 та набутого позивачем стажу за Списком № 1, який носить характер пільгового, а саме в межах даного спору: роботи підземні, професії за пост. № 202 ( 25 років ) 1 рік 10 місяців 21 день + Роботи підземні, провідні професії ( 20 років ) 8 років 9 місяців 1 день в сукупності дорівнюють 10 років 7 місяців 22 дні пільгового стажу.

А відтак твердження представника позивача щодо самостійного визначення відповідачем у спірному рішенні 28 років 6 місяців 21 день в якості пільгового стажу є помилковими, так як цей стаж є страховим, що визначений з урахуванням кратності (а не взаємного зарахування).

Разом з тим, судом встановлено, що відповідачем - Головним управлінням Пенсійного фонду України Закарпатській області під час розгляду заяви позивача від 22.04.2024 обраховано його страховий та пільговий стажу у меншому розмірі, ніж встановлено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області (на виконання рішення суду від 24.01.2023 у справі №200/14498/21) станом на 14.09.2021.

Як вбачається з надано розрахунку стажу (РС-право), на виконання рішення суду від 24.01.2023 у справі №200/14498/21 (дата звернення 14.09.2021), за позивачем, станом на 14.09.2021, обліковувався наступний стаж роботи: 20 років 02 місяці 5 днів, в тому числі роботи підземні, професії за постановою №202 (25) 20 років 4 місяці 25 днів (заниження ПВ за «Роботи підземні, професії за пост. №202 (25)» на 40 років).

Як вбачається з оскаржуваного рішення, воно не містить конкретизації періодів, які не зараховані відповідачем до пільгового стажу позивача з наведенням правових підстав для їх не зарахування щодо кожного періоду та, відповідно мотивів відмови у призначенні пенсії.

Суд вказує, що відмовляючи особі в призначенні/перерахунку пенсії, орган, що призначає/перераховує пенсію, має зазначити причини такої відмови, у тому числі обґрунтувати мотиви не зарахування до страхового чи пільгового стажу окремих періодів роботи та/або навчання.

Слід зауважити, що завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 КАС України.

Суд вказує, що відповідачем - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області під час розгляду заяви позивача від 22.04.2024 обраховано його страховий та пільговий стажу у меншому розмірі, ніж встановлено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області (на виконання рішення суду від 24.01.2023 у справі №200/14498/21) станом на 14.09.2021.

Вищенаведене свідчить про недотримання відповідачем принципів обґрунтованості та добросовісності рішення суб`єкта владних повноважень, дотримання яких перевіряється адміністративним судом відповідно до вимог пунктів 3, 5 частини другої статті 2 КАС України. Недотримання цих принципів є підставою для скасування такого рішення, оскільки з тексту оскаржуваного рішення неможливо визначити, які саме періоди роботи не зараховані відповідачем до пільгового стажу позивача та підстави не зарахування щодо кожного такого періоду роботи.

В результаті чого неможливо встановити дійсній страховий, у тому числі пільговий стаж позивача, який буде враховано при призначенні пенсії та, відповідно, визначенні її належного розміру.

Оскільки рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях і домислах, відсутність в оскаржуваному рішенні конкретних періодів, правових обґрунтувань щодо кожного періоду та мотивів не зарахування до пільгового стажу позивача таких періодів, не дозволяє суду перевірити, чи правомірно відповідні періоди роботи не зараховані до страхового та пільгового стажу, і свідчить про те, що відповідач діяв необґрунтовано.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 826/6029/18 викладено правовий висновок, відповідно до якого у контексті вимог частини другої статті 2 КАС України нормативне обґрунтування прийнятого рішення та його співвідношення з фактичними обставинами не є формальною вимогою, оскільки суд має перевірити чи діяв суб`єкт владних повноважень, у тому числі на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

У Постанові Верховного Суду від 11 вересня 2023 року у справі № 420/14943/21 викладено висновок щодо застосування пункту 3 частини другої статті 2 КАС України, відповідно до якого критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень є: 1) логічність та структурованість викладення мотивів, що стали підставою для прийняття відповідного рішення; 2) пов`язаність наведених мотивів з конкретно наведеними нормами права, що становлять правову основу такого рішення; 3) наявність правової оцінки фактичних обставин справи (поданих документів, інших доказів), врахування яких є обов`язковим у силу вимог закону під час прийняття відповідного рішення; 4) відповідність висновків, викладених у такому рішенні, фактичним обставинам справи; 5) відсутність немотивованих висновків та висновків, які не ґрунтуються на нормах права.

Також, у даній Постанові, Верховний Суд зазначив, що відповідне рішення суб`єкту владних повноважень про відмову у вирішенні заявленого питання без вказівки на те, які документи не надано, не можна вважати таким, що відповідає вимогам частини другої статті 2 КАС України, зокрема щодо обґрунтованості, а невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог, зокрема, щодо змісту, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Вищенаведене свідчить про недотримання відповідачем принципів обґрунтованості та добросовісності рішення суб`єкта владних повноважень, дотримання яких перевіряється адміністративним судом відповідно до вимог пунктів 3, 5 частини другої статті 2 КАС України. Недотримання цих принципів є підставою для скасування такого рішення, оскільки з тексту оскаржуваного рішення неможливо визначити, які саме періоди роботи не зараховані відповідачем до пільгового стажу позивача, підстави не зарахування щодо кожного періоду, відповідно відсутні мотиви щодо відмови у призначенні такої пенсії.

Частино 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, враховуючи те, що відповідачем по суті не розглядалось питання щодо зарахування або незарахуванння періодів роботи до пільгового стажу, спірне рішення не містить мотивації його прийняття, враховуючи частину 2 статті 9 КАС України, з метою ефективного захисту прав позивача, суд приходить висновку про визнання протиправним та скасування рішення від 30.04.2024 року № 79 Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, про відмову в призначенні пенсії позивачу.

Суд вважає вищевказаний спосіб захисту ефективним та достатнім, враховуючи обставини справи.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачу з 22.04.2024 незалежно від віку згідно з ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України вказує, що з урахуванням вищевказаного належним способом захисту прав позивача буде саме зобов`язання пенсійного органу повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії з 22.04.2024 з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ст.5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

При цьому, як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст.8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (ст.2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (ст.13).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з п.1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Так, призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відповідно до ч.1, 2 ст.245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4 ч.2 ст.245 КАС України).

У випадку, визначеному п.4 ч.2 ст.245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Аналіз зазначених положень свідчить, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом таких обставин:

- позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення;

- зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Враховуючи фактичні обставини даної справи, питання зарахування спірних періодів до пільгового стажу позивача не може бути віднесено до дискреційних повноважень органу пенсійного фонду з огляду на приписи чинного пенсійного законодавства. Разом з тим, позивач не просить зарахувати додаткових стаж.

Проте, до дискреційних повноважень відповідача належить здійснення нового розрахунку стажу позивача та вирішення питання щодо його достатності для призначення пенсії за віком, згідно ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Враховуючи, що у спірному рішення про відмову в призначенні пенсії відповідач не вказав періоди, які не зараховані до пільгового стажу, належним захистом порушеного права позивача у цій справі є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії.

Так, при повторному розгляді заяви позивача про призначення пенсії за ч. 3 ст. 114 ЗУ №1058 відповідачу слід чітко сформулювати підстави, за яких він призначає або відмовляє у призначенні пенсії, сформулювати підстави, при яких під час розгляду заяви позивача від 22.04.2024 обраховано його страховий та пільговий стажу у меншому розмірі, ніж встановлено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області (на виконання рішення суду від 24.01.2023 у справі №200/14498/21) станом на 14.09.2021.

Згідно зі статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Однак, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності прийнятого рішення.

Таким чином, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги слід задовольнити частково з обранням належного способу захисту порушених прав.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. 2, 9, 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (м. Ужгород, пл. Народна, 4, ) про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № 79 від 30.04.2024 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 22.04.2024 з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні, та прийняти мотивоване рішення.

В іншій частині позовних вимог,- відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (м. Ужгород, пл. Народна, 4, ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 968,96 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя В.В. Стойка