Справа № 500/1984/21
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1984/21

25 березня 2025 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Чепенюк О.В.,

за участю секретаря судового засідання Фаранюк О.Л.,

представника відповідачів Марцун А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Тернопільської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач 1), Тернопільської обласної прокуратури (далі - відповідач 2), в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №166 від 19.01.2021 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації;

визнати протиправним та скасувати наказ Тернопільської обласної прокурори від 15.03.2021 №126к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області та органів прокуратури з 16.03.2021;

поновити ОСОБА_1 в Тернопільській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді заступника керівника місцевої прокуратури з 17.03.2021;

стягнути з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.03.2021 по дату ухвалення рішення судом, без урахування належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів;

стягнути з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього заробітку у сумі 29 185,26 грн без урахування належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів;

стягнути з Тернопільської обласної прокуратури 41 315,32 грн компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.09.2021 по день ухвалення судового рішення в сумі 32 644,24 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 відмовлено в ухваленні додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2022 апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 та ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 у справі № 500/1984/21 скасовано та прийнято постанову, якою позов задоволено частково.

Постановою Верховного Суду від 10.01.2025 касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та Тернопільської обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2022 у цій справі скасовано, справу в частині позовних вимог про стягнення з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього заробітку у сумі 29 185,26 грн без урахування належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів направлено на новий розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду. В іншій частині рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 та ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду 24.09.2021 у справі №500/1984/21 залишено в силі.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.01.2025 прийнято до провадження адміністративну справу, постановлено справу розглядати суддею одноособово за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 20.02.2025. Одночасно ухвалою суду встановлено сторонам строк до 14.02.2025 для подання до суду письмових пояснень разом із доказами щодо правової позиції у справі з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 10.01.2025.

Позовна вимога в частині стягнення вихідної допомоги обґрунтована наступними обставинами. Наказом керівника Тернопільської обласної прокурори №126к від 15.03.2021 на підставі рішення Четвертої кадрової комісії №166 від 19.01.2021 про неуспішне проходження прокурором атестації ОСОБА_1 звільнений з посади заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру з 16.03.2021. Позивач вважає, що звільнення за таких обставин не виключає його права на виплату вихідної допомоги при звільненні відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), розмір якої має становити середньомісячну заробітну плату. На підтвердження такого права позивач посилається на частину п`яту статті 51 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) та частину четверту статті 40 КЗпП України, якою передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. У такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання. Позивач наводить судового практику Верховного Суду в аналогічних спорах.

14.02.2025 до суду надійшли письмові пояснення представника Офісу Генерального прокурора. Цей відповідач звертає увагу, що після ухвалення 02.03.2022 постанови Восьмим апеляційним адміністративним судом про часткове задоволено позову, ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області з 17.03.2021 та здійснено безспірне списання з рахунків Тернопільської обласної прокуратури на користь позивача 360 743,20 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У подальшому позивач проходив повторну співбесіду, за результатами якої 15.12.2022 Чотирнадцятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) ухвалено рішення № 1 про неуспішне проходження прокурором атестації, на підставі якого наказом керівника Тернопільської обласної прокуратури від 02.02.2023 № 57к позивача звільнено з посади заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області з 02.02.2023. Таке рішення та наказ залишені в силі після їх судового оскарження (рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.06.2023 у справі № 500/656/23, залишене в силі постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.08.2023).

Також відповідач 1 зазначає про внесенні зміни до Закону України "Про прокуратуру" та статтю 40 КЗпП України Законом України від 19.09.2019 за № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ), (який набрав чинності 25.09.2019), та вважає, що з 25.09.2019 саме цей закон, а не КЗпП України, поширюється на правовідносини між ОСОБА_1 та Тернопільською обласною прокуратурою. Водночас, ані Законом № 113-ІХ, ані Законом України «Про прокуратуру» не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 цього Закону.

Керівник Тернопільської обласної прокуратури при звільнені ОСОБА_1 наказом № 126к від 15.03.2021 з посади заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 16.03.2021 керувався правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі 820/1119/16, де суд зазначає про відсутність підстав для виплати вихідної допомоги прокурору, звільненому з підстав та в порядку, передбачених Законом № 1697-VII.

Ще відповідач 1 з посиланням на постанови Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 280/880/21, від 18.05.2023 у справі № 580/3739/22, від 28.12.2023 у справі № 640/3046/21, від 05.08.2020 у справі № 686/20491/18 вказує на те, що стягнення вихідної допомоги є необґрунтованим, бо позивача було поновлено на роботі та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, а стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу є за практикою Верховного Суду взаємовиключними.

Від Тернопільської обласної прокуратури також надійшли пояснення та додаткові пояснення. Цей відповідач вважає, що позивач не може претендувати на вихідну допомогу, бо судовим рішенням апеляційної інстанції був поновлений на роботі як незаконно звільнений, а в подальшому його знову звільнено з посади. В іншій частині пояснення Тернопільської обласної прокуратури аналогічні поясненням представника Офісу Генерального прокурора з посиланням на практику Верховного Суду про фактично подвійну виплату (в межах одного місяця) суми середнього заробітку як за час вимушеного прогулу і вихідної допомоги. Це, в свою чергу, має наслідком допущення порушення принципу рівності щодо оплати праці позивача у подвійному розмірі та прав на оплату праці прокурорів, які успішно пройшли атестацію та виконували функції органів прокуратури, проте отримували заробітну плату у розмірі в межах одного місяця і без подвійних нарахувань.

Відповідач 2 вказує, що Головним управлінням Державної казначейської служби України у Тернопільській області 11.04.2022 здійснено безспірне списання на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу на загальну суму 360 743,26 грн.

Просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення вихідної допомоги.

У підготовчому засіданні ухвалою суду від 20.02.2025 оголошено перерву до 05.03.2025 у зв`язку з витребуванням додаткових доказів (довідок та розрахунків).

Додаткові докази подані Тернопільською обласною прокуратурою.

Ухвалою суду від 05.03.2025, постановленою судом без виходу до нарадчої кімнати, відповідно до пункту 3 частини другої статті 183 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.03.2025.

У судове засідання позивач не прибув, проте подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Просив позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідачів, заперечила проти позову з підстав, викладених у письмових поясненнях, просила в позові відмовити.

Заслухавши вступне слово (пояснення) учасників справи, дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Наказом керівника Тернопільської обласної прокуратури від 15.03.2021 № 126к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області з 16.03.2021 на підставі рішення Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №166 від 19.01.2021 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації.

Це рішення кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів й наказ про звільнення позивач оскаржив до суду.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 у справі № 500/1984/21 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 відмовлено в ухваленні додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2022 частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 та ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 24.09.2021 скасовано та прийнято постанову, якою позов частково задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 19.01.2021 № 166 № «Про неуспішне походження прокурором атестації» та наказ керівника Тернопільської обласної прокуратури від 15.03.2021 № 126к.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області з 17.03.2021.

Стягнуто з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 17.03.2021 по 02.03.2022 у розмірі 360 743,20 гривень. В решті позову відмовлено.

На виконання вказаного рішення наказом керівника Тернопільської обласної прокуратури від 04.04.2022 № 204к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області.

11.04.2022 здійснено безспірне списання на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу на загальну суму 360 743,26 грн, тобто середнього заробітку за період з 17.03.2021 по 02.03.2022.

Після поновлення на посаді позивач проходив знову співбесіду як один з етапів атестації. Так, Законом України «Про внесення змін до розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» щодо окремих аспектів дії перехідних положень» від 15.06.2021 №1554-ІХ передбачено безальтернативну обов`язковість проходження атестації для можливості обіймання посади прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласній чи окружній прокуратурі, у тому числі у разі поновлення на посадах за рішеннями судів та залишено в силі підпункти 1 та 2 пункту 19 розділу II Закону № 113-ІХ.

Згідно з пунктом 3.2 розділу IV Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221, у разі скасування судом рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурор, якого поновлено на посаді чи рішення про звільнення якого з посади за наслідками атестації не приймалося з підстав, визначених законодавством України допускається кадровою комісією до проходження того етапу атестації, за результатами якого кадровою комісією прийнято відповідне рішення.

За результатами повторної співбесіди 15.12.2022 Чотирнадцятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) з ОСОБА_1 проведено співбесіду та ухвалено рішення № 1 «Про неуспішне проходження прокурором атестації».

На підставі цього рішення наказом керівника Тернопільської обласної прокуратури від 02.02.2023 № 57к на підставі рішення кадрової комісії від 15.12.2022 № 1 про неуспішне проходження прокурором атестації відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» позивача звільнено з посади заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області з 02.02.2023.

Надалі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора України, Тернопільської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії і наказу Тернопільської обласної прокуратури № 57к від 31.01.2023 про звільнення з посади, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.06.2023 у справі № 500/656/23, залишеним в силі постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.08.2023 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Тернопільської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення і наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Верховного Суду від 07.12.2023 відмовлено представнику ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.06.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.08.2023 у справі № 500/656/23.

Разом з тим, у цій справі № 500/1984/21 постановою Верховного Суду від 10.01.2025 у справі скасовано постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2022 у справі № 500/1984/21, якою скасовано наказ Тернопільської обласної прокуратури від 15.03.2021 № 126 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області з 16.03.2021 та позивача поновлено на посаді. Залишено в силі рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 в частині, якою відмовлено у визнанні протиправним та скасуванні рішення кадрової комісії № 166 від 19.01.2021 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 , у визнанні протиправним та скасуванні наказу Тернопільської обласної прокуратури від 15.03.2021 № 126к про звільнення ОСОБА_1 з посади з 16.03.2021, у поновленні ОСОБА_1 в Тернопільській обласній прокуратурі на посаді з 17.03.2021.

Отже, у цій справі після звільнення позивача на підставі наказу Тернопільської обласної прокуратури від 15.03.2021 № 126к на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2022 його було поновлено за наказом керівника Тернопільської обласної прокуратури від 04.04.2022 № 204к на посаді заступника керівника Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області, виплачено середній заробіток 17.03.2021 по 02.03.2022 та повторно надано можливість пройти один з етапів атестації - співбесіду, за результатами якої його знову звільнено за наказом керівника Тернопільської обласної прокуратури від 02.02.2023 № 57к.

Предметом оскарження у цій справі є наявність підстав для виплати вихідної допомоги при першому звільненні за наказом Тернопільської обласної прокуратури від 15.03.2021 № 126 відсутні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує такі положення законодавства.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів визначаються Законом України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15.07.2015.

Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Відповідно до пункту 9 частини першої цієї статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом №113-ІХ було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме:

статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»;

статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»;

частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Водночас, Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.05.2002 №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України зазначив, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на неврегулювання приписами Закону № 1697-VII питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури застосуванню підлягають приписи КЗпП України.

Відповідно до статті 1 КЗпП України він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

За змістом пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною четвертою статті 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При цьому, як зазначено вище, Законом №113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України, якою визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку .

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Після набрання чинності Законом №113-ІХ Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію з приводу стягнення вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП у спорах, які виникали у зв`язку зі звільненням осіб з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII.

Так, у постановах від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20, від 11 лютого 2021 року у справі №420/4115/20, від 18 лютого 2021 року у справі №640/23379/19 від 31 березня 2021 року у справі №640/25354/19, від 21 жовтня 2021 року у справі №380/5278/20, від 20 жовтня 2022 року у справі №280/3370/21 та інших Верховний Суд, з-поміж іншого, зазначив що частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання. Отож, Верховний Суд у вказаних справах вказував про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів статті 44 КЗпП України та виплату вихідної допомоги у разі звільнення позивачів на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Отже, позивач на день звільнення 16.03.2021 набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України, оскільки його звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури). У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку.

При звільненні ОСОБА_1 така допомога не була виплачена, що підтверджується довідкою Тернопільської обласної прокуратури від 26.02.2025 про нараховані, утримані та виплачені суми ОСОБА_1 за період з 01.03.2021 по 16.03.2021.

Водночас особливість спірних правовідносин, що склалися у цій справі, полягає у тому, що позивача після оскарження першого звільнення з посади та з органів прокуратури (16.03.2021) на підставі постанови суду апеляційної інстанції від 02.03.2022 поновлено на посаді з виплатою на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17.03.2021 по 02.03.2022 у розмірі 360 743,20 грн. Безспірне списання на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу на загальну суму 360 743,20 грн підтверджується листом Головного управління Державної казначейської служби у Тернопільській області від 12.04.2022 №7-06-06/1778. А в подальшому постановою Верховного Суду від 10.01.2025 скасовано постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2022, якою позивача поновлено на посаді та виплачено середній заробіток.

У світлі аргументів пояснень та заперечень відповідачів щодо права позивача на вихідну допомогу за таких обставин, суд зазначає, що застосування норм матеріального права у аналогічних правовідносинах було предметом дослідження Верховного Суду у постановах від 16 червня 2022 року у справі №280/880/21 та від 18 травня 2023 року у справі №580/3739/22. Так, спір у справах №280/880/21 та №580/3739/22 стосувався наявності у позивача права на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури). При цьому, спільною є також наявність рішення суду, що набрало законної сили, яким позивача було поновлено на посаді та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

У розрізі встановлених обставин справи №280/880/21 Верховний Суд у постанові від 16 червня 2022 року указав на передчасність висновку суду апеляційної інстанції у тій справі щодо наявності права у позивача на отримання вихідної допомоги, оскільки за вказаних обставин наявне одночасно застосування стягнення середнього заробітку, як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку.

Підґрунтям такого підходу є правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 05 серпня 2020 року №686/20491/18, згідно з якою за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

У справі №580/3739/22 предметом спору було стягнення вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням у розмірі 36765,00 грн, стягнення вихідної допомоги внаслідок порушення законодавства про працю у сумі 110295 грн, стягнення моральної шкоди у сумі 147060,00 грн. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій справі, суд першої інстанції, позицію якого підтримав Верховний Суд у постанові від 18 травня 2023 року, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, виходив з того, що з огляду на неврегульовання Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII питання виплати вихідної допомоги внаслідок розірвання трудового договору прокурорів на спірні правовідносини поширюються норми статті 44 КЗпП України. Наказ про звільнення позивача скасовано в судовому порядку, рішенням суду поновлено його на займаній посаді та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Оскільки звільнення позивача визнано судом незаконним, тому трудові правовідносини вважаються відновленими, а позивач отримав право на компенсацію свого незаконного звільнення. А виплата середньомісячного заробітку внаслідок незаконного звільнення та стягнення вихідної допомоги при звільненні є взаємовиключними, тому позивач не має права на отримання вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку.

У цьому зв`язку слід звернути увагу на те, що положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Суд уважає цю правову позицію справедливою та застосовною до спірних правовідносин у цій справі. Підстав для не врахування висновків Верховного Суду суд не вбачає.

Відтак позивач, який при поновленні на роботі за судовим рішенням отримав середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до статті 235 КЗпП України (трудові права були відновлені і позивач отримав компенсацію внаслідок незаконного звільнення), і незважаючи на те, що судове рішення про таке поновлення було в подальшому скасовано, не може претендувати на отримання вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП України, бо фактично матиме місце подвійне стягнення середнього заробітку, що є явно несправедливим стосовно працюючих працівників прокуратури.

Зважаючи на викладене та беручи до уваги висновки Верховного Суду, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в порядку статті 44 КЗпП України. У позові слід відмовити.

Керуючись статтями 2, 72-77, 90, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Тернопільської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідачі: Тернопільська обласна прокуратура, 46001, місто Тернопіль, вулиця Листопадова, 4, ідентифікаційний код юридичної особи в .

Офіс Генерального прокурора, 01011, місто Київ, вулиця Різницька, 13/15, ідентифікаційний код юридичної особи в .

Повний текст рішення складено та підписано 26 березня 2025 року.

Головуючий суддя Чепенюк О.В.