Справа № 120/2911/25
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

26 березня 2025 р. Справа № 120/2911/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у м. Вінниці в порядку письмового провадження заяву представника позивача про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішень та постанов,

УСТАНОВИВ:

05.03.2025 до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Пенькас В.М., подана від імені та в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішень щодо вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів № 000084/ВН085/25 від 10.02.2025, № 000085/BH086/25 від 10.02.2025, № 000083/BH084/25 від 10.02.2025, № 000082/BH083/25 від 10.02.2025, № 000079/BH080/25 від 10.02.2025, № 000078/ВН079/25 від 10.02.2025, № 000080/BH081/25 від 10.02.2025, № 000081/BH082/25 від 10.02.2025 та постанов про накладення штрафу № 000031 від 24.02.2025, № 000032 від 24.02.2025, № 000033 від 24.02.2025, № 000034 від 24.02.2025.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 04.02.2025 Відділом державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті у Вінницькій області було проведено перевірку магазину "Автомаксимум" підприємця ОСОБА_1 , за результатами якої складено акт № 000011/ВН012/25, у якому зафіксовано порушення вимог чинного законодавства. На підставі цього акту відповідачем прийнято низку рішень про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів щодо продукції та притягнуто позивача до відповідальності у виді накладення штрафу.

Разом з тим, на думку позивача, прийняті відповідачем рішення є протиправними, оскільки відповідачем не було належним чином обґрунтовано висновки щодо невідповідності продукції встановленим вимогам, а також неправомірно покладено обов`язок доведення відповідності продукції саме на позивача, що суперечить основоположним принципам ринкового нагляду. Відповідач не врахував, що у позивача відсутні повноваження виробника або імпортера, а отже, він не несе обов`язку щодо сертифікації продукції та її маркування відповідно до законодавства.

Крім того, відповідачем не було дотримано принципу пропорційності, оскільки вжиті заходи щодо обмеження надання продукції на ринку та накладення штрафів є надмірними та не обґрунтованими конкретними доказами ризику для споживачів чи безпеки продукції. Відсутність належного повідомлення про перевірку, недотримання порядку її проведення та необґрунтованість висновків свідчать про порушення основних гарантій суб`єкта господарювання, передбачених законодавством України.

Таким чином, позивач з оскаржуваними рішеннями та постановами відповідача не погоджується, вважає їх протиправними та неправомірними, а тому звертається до суду з позовом про їх скасування.

Ухвалою суду від 10.03.2025 відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

24.03.2025 через підсистему "Електронний суд" представник позивача подав до суду клопотання про забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення стягнення у виконавчих провадженнях на підставі постанов Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті № 000031 від 24.02.2025, № 000032 від 24.02.2025, № 000033 від 24.02.2025, № 000034 від 24.02.2025, до набрання законної сили судовим рішення у справі.

Клопотання обґрунтовується тим, що позивач отримав постанови про відкриття виконавчого провадження за № 77573831, № 77573719, № 77573756, № 77573790 від 20.03.2025, прийняті Головним державним виконавцем Третього відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дзюбенко С.М. щодо примусового виконання постанов Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті № 000031 від 24.02.2025, № 000032 від 24.02.2025, № 000033 від 24.02.2025, № 000034 від 24.02.2025, які є предметом оскарження в цій справі.

Представник позивача вважає, що державна виконавча служба може накласти арешт на майно, кошти та рахунки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , що, у свою чергу, зумовить для позивача істотні негативні наслідки та спричинить значні збитки.

Частиною першою статті 154 КАС України визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Враховуючи наведене та беручи до уваги, що матеріалів справи достатньо для вирішення відповідного процесуального питання, заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до частин першої та другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з частинами першою та другою статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

В силу приписів частини першої статті 152 КАС України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Отже, забезпечення позову є наданням заявнику (позивачеві) тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся чи планує звернутися до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбачених законом (відповідний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 826/14951/18).

Суд наголошує, що частиною другою статті 150 КАС України передбачено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Відтак, виходячи з конкретних обставин та з урахуванням наданих доказів, суд повинен встановити чи існує хоча б одна з названих підстав і оцінити чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Тобто прийняття рішення про забезпечення позову можливе лише в разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому (1) ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або (2) ефективний захист (поновлення) порушених (оспорюваних) прав або інтересів позивача, або (3) є очевидними ознаками протиправності оскаржуваного рішення та порушення прав позивача цим рішенням.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" в тій частині, яка стосується загальних положень застосування забезпечення позову, а також Постанови Пленуму Вищого адміністративного Суду України від 06 березня 2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ" розглядаючи клопотання про забезпечення позову, суд (суддя) повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з таким клопотанням, позовним вимогам.

Крім того, згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийняті Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Таким чином, обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, в тому числі із зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення, дії або бездіяльності, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи, та обов`язковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому ознаки протиправності повинні бути пов`язані саме з порушеними правами, свободами чи інтересами.

З матеріалів справи видно, що постановами Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби з безпеки на транспорті № 000031 від 24.02.2025, № 000032 від 24.02.2025, № 000033 від 24.02.2025, № 000034 від 24.02.2025 на позивача накладено адміністративно-господарські штрафи у розмірі 34000 грн за порушення вимог ст. 44 Закону України "Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції".

При цьому вказані постанови були звернуті відповідачем до примусового виконання і 20.03.2025 головним державним виконавцем Третього відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дзюбенко С.М. відкрито виконавчі провадження № 77573831, № 77573719, № 77573756, № 77573790 з їх примусового виконання.

За змістом положень ст. 44 Закону України "Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції" постанова про накладення штрафу надсилається суб`єкту господарювання не пізніше наступного робочого дня за днем її оформлення. Суб`єкт господарювання має сплатити штраф у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання постанови про його накладення. У разі несплати штрафу в зазначений строк примусове виконання постанов про накладення штрафу здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Суб`єкт господарювання має право оскаржити рішення органу ринкового нагляду про накладення штрафу до керівника органу ринкового нагляду, а також у судовому порядку. У разі оскарження рішення у суді суб`єкт господарювання сплачує штраф після прийняття відповідного рішення керівником органу ринкового нагляду або судом. Сплата штрафу не звільняє суб`єкта господарювання від відповідальності за шкоду, заподіяну споживачам (користувачам) продукції.

Отже, згідно з нормами релевантного законодавства, що регулює спірні правовідносини, сам факт оскарження суб`єктом господарювання до суду постанови про накладення штрафу не зупиняє її виконання. Але разом з тим обов`язок зі сплати штрафу виникає у такого суб`єкта господарювання після ухвалення судом рішення, у разі відмови у задоволенні позову про скасування постанови про накладення штрафу.

Крім того, в цьому контексті необхідно також врахувати положення ч. 4 ст. 150 КАС України, за змістом яких подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

З наведеного висновується, що, хоча позивач й скористався своїм правом на оскарження в судовому порядку постанов про накладення штрафу і, як наслідок, його обов`язок зі сплати штрафу призупиняється до набрання законної сили рішенням суду у відповідній справі, а втім, сам факт оскарження таких постанов не зупиняє їх примусового виконання органами державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Законом України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі Закон № 1404-VIII) виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

У свою чергу, відкриття виконавчих проваджень з виконання постанов, які є предметом оскарження у цій справі, зумовлює їх примусове виконання, і тягне за собою інші наслідки, передбачені Законом № 1404-VIII, включаючи стягнення не лише суми штрафу, яка вважається спірною, а й виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, накладення арешту на кошти (майно) боржника тощо.

Зокрема, частиною другою статті 48 Закону № 1404-VIII передбачено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Частиною четвертою цієї статті встановлено, що на кошти боржника, що перебувають на рахунках у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення.

Відповідно до пункту 7 Розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, розпочинаючи виконання рішення про стягнення коштів, виконавець зобов`язаний винести постанову відповідно до абзацу другого частини першої статті 48 Закону № 1404-VIII.

Згідно з пунктом 8 Розділу VІІІ Інструкції на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.

Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову може спричинити негативні наслідки для позивача у вигляді додаткових фінансових витрат. Також позивачу необхідно буде докласти значних зусиль та витрат для поновлення порушеного права на розпорядження належним йому майном (коштами).

Суд враховує, що право власності має фундаментальний характер і захищається згідно з нормами національного законодавства та принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні.

Складовою захисту права особи на мирне володіння своїм майном, гарантованого статтею 1 Першого протоколу, є превентивні способи захисту права власності. Превентивний захист права власності допускається в разі існування загрози порушення права, яка має носити реальний характер і бути доведена в кожному конкретному випадку.

В силу вимог пункту другого частини першої статті 34 Закону № 1404-VIII виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Отже, законом визначено порядок виконання судового рішення про зупинення стягнення на підставі виконавчого документа та встановлено обов`язок державного виконавця зупинити вчинення виконавчих дій у разі прийняття судом відповідного рішення.

Тобто, вжиття судом заходів забезпечення позову у спосіб зупинення стягнення на підставі виконавчих документів постанов Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області № 000031 від 24.02.2025, № 000032 від 24.02.2025, № 000033 від 24.02.2025, № 000034 від 24.02.2025 про застосування до позивача адміністративного-господарських штрафів на загальну суму 136000,00 грн, унеможливить подальше вчинення виконавчих дій.

Щодо співмірності вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у спосіб бажаний для позивача, то суд зазначає, що забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчих документів не скасовує оскаржувані постанови про накладення штрафу, не змінює обсягу прав та обов`язків сторін у спорі та зацікавлених осіб. Застосування заходів забезпечення позову у цій справі матиме наслідком лише відтермінування стягнення сум штрафів, визначених у вищевказаних постановах, якщо за результатом розгляду справи по суті суд відмовить у задоволенні позову. Водночас, невжиття таких заходів може спричинити для позивача негативні наслідки щодо можливої втрати майна (грошових коштів), у зв`язку з чим захист прав, свобод та інтересів позивача за захистом яких він звернувся до суду, буде істотно ускладнений.

Відтак обраний позивачем спосіб забезпечення позову, на думку суду, є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовчу діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Так, у рішенні ЄСПЛ від 29.06.2006 в справі "Пантелеєнко проти України" зазначено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) ЄСПЛ вказав на те, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Тому обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

З огляду на викладене суд доходить висновку про наявність небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі та можливість виникнення ситуації, при якій ефективний захист або відновлення прав позивача, у разі задоволення позову, стане утрудненим чи неможливим.

Відтак існують підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 150 КАС України, для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у цій справі.

Отже, позов належить забезпечити у спосіб, передбачений пунктом 5 частини другої статті 151 КАС України, шляхом зупинення стягнення на підставі постанов Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області № 000031 від 24.02.2025, № 000032 від 24.02.2025, № 000033 від 24.02.2025, № 000034 від 24.02.2025, до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.

Керуючись ст.ст. 150, 151, 154, 156, 248, 256, 294 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача про забезпечення позову задовольнити.

Зупинити стягнення у виконавчому провадженні ВП № 77573719 від 20.03.2025 на підставі виконавчого документа постанови Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області № 000032 від 24.02.2025, до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 120/2911/25.

Зупинити стягнення у виконавчому провадженні ВП № 77573756 від 20.03.2025 на підставі виконавчого документа постанови Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області № 000033 від 24.02.2025, до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 120/2911/25.

Зупинити стягнення у виконавчому провадженні ВП № 77573790 від 20.03.2025 на підставі виконавчого документа постанови Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області № 000034 від 24.02.2025, до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 120/2911/25.

Зупинити стягнення у виконавчому провадженні ВП № 77573831 від 20.03.2025 на підставі виконавчого документа постанови Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області № 000031 від 24.02.2025, до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 120/2911/25.

Копію ухвали надіслати для відома учасникам справи, а Третьому відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) для відома та виконання.

Ухвалу про забезпечення позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала в повному обсязі складена та підписана суддею 26.03.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович