Справа № 400/347/25
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2025-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2025 р. № 400/347/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ЄВРОДОР», вул. Мельнична, 22, корп. А, смт Доманівка, Миколаївська обл., Вознесенський р-н, 56401,
до відповідачаГоловного управління ДПС у Миколаївській області, вул. Героїв Рятувальників, 6, м. Миколаїв, 54005,
провизнання протиправним та скасування розпорядження №195-рл від 01.11.2024 в частині,
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ЄВРОДОР» (далі Товариство або позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом, що містив вимоги:

визнати протиправним та скасувати розпорядження Головного управління ДПС у Миколаївській області (далі Управління або відповідач) від 01.11.2024 № 195-рл в частині анулювання ліцензії на зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), реєстраційний номер 2000521, термін дії з 13.03.2020 до 13.03.2025.

На обґрунтування позовних вимог Товариство, зокрема, вказало, що у відповідача не було законних підстав для видання вказаного розпорядження.

Управління позов не визнало з підстав, що викладені у відзиві.

Позивач правом подати відповідь на відзив не скористався.

На підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу в порядку письмового провадження.

Як встановлено судом, 13.03.2020 Управління видало Товариству ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), реєстраційний номер: 20521, термін дії з 13.03.2020 до 13.03.2025 (далі Ліцензія, арк. 31).

На Ліцензії наявні відмітки контролюючого органу про здійснення Товариством 780 грн платежу за ліцензію 20.02.2020 (період з 13.03.2020 до 13.03.2021) та 780 грн платежу за ліцензію 08.02.2021 (період з 13.03.2021 до 13.03.2022).

До позовної заяви Товариство додало банківські виписки, якими підтверджується сплата за ліцензію суми 780 грн 02.02.2022, сплата за ліцензію суми 780 грн 25.01.2023, сплата за ліцензію суми 780 грн 04.04.2024 (арк. 6-11).

Ці документи доводять факт сплати 3 900 грн суми п`яти річних платежів (по 780 грн) за весь термін дії Ліцензії.

Цей факт відповідач не заперечив.

01.11.2024 керівник Управління видав розпорядження № 195-рл «Про анулювання ліцензій на право зберігання пального, на право роздрібної торгівлі пальним та на право оптової торгівлі пальним» (далі Розпорядження, арк. 30).

У пункті 1 Розпорядження вказано про анулювання ліцензій на право зберігання пального згідно з додатком № 1. До ліцензіатів, про анулювання ліцензій яких вказано у пункті 1 Розпорядження, належить Товариство, при цьому у витягу з Розпорядження вказано про щорічний платіж з 13.03.2021 до 13.03.2022.

Відповідно до викладеного у позові, до електронного кабінету Товариства надійшов витяг з Розпорядження (арк. 6), в якому вказано про анулювання Ліцензії з 13.03.2022, підстава «у зв`язку з несплатою чергового платежу за ліцензію».

У преамбулі Розпорядження зазначено, що його видано на виконання вимог пункту 6 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України від 18.06.2024 № 3817-ІХ «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі Закон № 3817) та статті 15 Закону України від 19.12.1995 № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі Закон № 481).

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Чинна на день видання Розпорядження редакція статті 15 Закону № 481 (втратив чинність 01.01.2025) містила такі норми: річна плата за ліцензію на право зберігання пального 780 грн; ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років; плата за ліцензії справляється органом, що видає ліцензії, у розмірах, встановлених цим Законом, і зараховується до місцевих бюджетів; повідомлення про необхідність внесення чергового платежу за ліцензію автоматично формується та направляється органом ліцензування суб`єкту господарювання (у тому числі іноземному суб`єкту господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) за 30, за 20, за 10 та за 5 днів до настання терміну сплати за відповідну ліцензію в електронній формі засобами електронного зв`язку; ліцензія анулюється шляхом прийняття органом, який видав ліцензію, відповідного розпорядження на підставі несплати чергового платежу за ліцензію; ліцензія анулюється та вважається недійсною з моменту одержання суб`єктом господарювання (у тому числі іноземним суб`єктом господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) розпорядження про її анулювання в електронній формі засобами електронного зв`язку; після видачі/анулювання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на зберігання пального податковий орган вносить відповідні відомості до Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального не пізніше наступного робочого дня з дня видачі/анулювання відповідної ліцензії.

Суд зауважив, що ліцензія анулюється та вважається недійсною з моменту одержання суб`єктом господарювання розпорядження про її анулювання в електронній формі засобами електронного зв`язку.

Відповідно, анулювання Ліцензії з 13.03.2022 є незаконним.

У відзиві Управління послалося на частину шосту статті 16 Закону № 481, відповідно до якої контроль за сплатою річної плати за ліцензії здійснюється органом виконавчої влади, уповноваженим Кабінетом Міністрів України видавати ліцензії на виробництво спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, і пального, оптову торгівлю спиртом, оптову та роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, і пальним, на зберігання пального. Для здійснення контролю суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) подає зазначеному органу копію платіжної інструкції на перерахування плати чергового платежу за ліцензію з відміткою банку/небанківського надавача платіжних послуг про дату її виконання.

З тексту відзиву суд припустив (прямо про це не вказано), що Товариство не подавало копій вказаних вище платіжних інструкцій (не виконало вимоги частини шостої статті 16 Закону № 381).

Позивач з приводу цих обставин не висловися.

Суд зазначив, що підставою для анулювання ліцензії, відповідно до статті 15 Закону № 481, є несплата чергового платежу за ліцензію, а не неподання до контролюючого органу документа, що підтверджує сплату.

Відповідач не пояснив, коли (за який період), на його думку, позивач не сплатив черговий платіж за ліцензію, тобто коли сталося те порушення, що стало підставою для анулювання Ліцензії.

Інформація про внесення платежів за період лютий 2020 року лютий 2021 року, за період лютий 2021 року лютий 2022 року наявна в самій Ліцензії.

Докази сплати за наступні три роки наявні, про що вказано вище.

Також суд зауважив, що контролюючий орган не подав доказів повідомлення Товариства про внесення чергових платежів.

Оскільки у статті 15 Закону № 481 вказано про річну плату за ліцензію, суд дійшов висновку, що за період березень 2022 року березень 2023 року, за період березень 2023 року березень 2024 року, за період березень 2024 року березень 2025 року Товариство мало сплатити до 13.03.2022, до 13.03.2023 та до 13.03.2024 відповідно.

За період березень 2022 року березень 2023 року позивач сплатив 02.02.2022 (до 13.03.2022).

За період березень 2023 року березень 2024 року позивач сплатив 25.01.2023 (до 13.03.2023).

За період березень 2024 року березень 2025 року позивач сплатив 04.04.2024 (після 13.03.2024).

Проте, у березні 2024 року була чинною редакція статті 18 («Заключні положення») Закону № 481, в якій були наявні, зокрема, такі норми.

«Вважаються діючими ліцензії, за якими до припинення або скасування воєнного, надзвичайного стану на території України або за наявності обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) не сплачено черговий платіж за ліцензію та/або закінчився термін дії ліцензії на право:

виробництва та обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах;

виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним.

Обов`язки щодо сплати чергових платежів/дії щодо продовження ліцензії мають бути виконані суб`єктом господарювання протягом 30 днів, наступних за днем припинення або скасування воєнного, надзвичайного стану в Україні».

Таким чином, несвоєчасна сплата Товариством чергового платежу за період березень 2024 року березень 2025 року не вважалася порушенням, за яке контролюючий орган мав право анулювати відповідну ліцензію.

Також, про що вказано вище, крім статті 15 Закону № 481, у преамбулі Розпорядження підставою для анулювання ліцензії зазначений пункт 6 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону № 3817.

Дата набрання чинності Законом № 3817 27.07.2024.

Суд зауважив, що пункт 6 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону № 3817 містить значну кількість норм, при цьому будь-якої конкретики преамбула Розпорядження не містить.

У відзиві Управління навело зміст третього абзацу пункту 6, в якому вказано, що суб`єкт господарювання, який у період, визначений абзацом першим цього пункту (з 24.02.2022 до 27.07.2024), здійснював господарську діяльність на підставі ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності, строк дії якої не закінчився у такий період, але за якою не сплачено чергові платежі, зобов`язаний протягом трьох місяців, наступних на місяцем, в якому набрав чинності цей Закон, сплатити не сплачені протягом зазначеного періоду чергові платежі за ліцензію на право провадження відповідного виду господарської діяльності.

Також у пункті 6 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону № 3817 вказано, що у разі невиконання суб`єктом господарювання протягом визначеного цим пунктом періоду (до 31.10.2024) вимоги щодо сплати чергових платежів дія ліцензії, строк дії якої не закінчився у період 24.02.2022-27.07.2024, припиняється органом ліцензування у порядку, визначеному Законом № 481, з дня несплати першого чергового платежу. Саме тим, на думку суду, пояснюється та обставина, що Ліцензію було анульовано з 13.03.2022 (оскільки платіж Товариства від 02.02.2022 за період березень 2022 року березень 2023 року Управління не врахувало).

Виходячи з наведеного, Управління вважає, що не пізніше 31.10.2024 Товариство мало сплатити не сплачені протягом періоду 24.02.2022 27.07.2024 чергові платежі.

Проте, станом на 27.07.2024 у Товариства не було заборгованості з чергових платежів. Платіж за останній рік ліцензійної діяльності позивач здійснив 04.04.2024.

Також у відзиві Управління вказало, що відповідно до пункту 6 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону № 3817 та частини шостої статті 16 Закону № 481, Товариству «… до 01.11.2024 необхідно було звернутися до відповідача із заявою щодо внесення чергового платежу за ліцензію до якої додати копії платіжних інструкцій, які підтверджують сплату таких платежів …».

Суд відхилив ці доводи.

У частині шостій статті 16 Закону № 481 відсутні вимоги про подання суб`єктом господарювання будь-якої заяви.

У пункті 6 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону № 3817 наведені випадки, в яких суб`єкт господарювання зобов`язаний подавати заяви. Такими заявами є: заява про отримання нової ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності; заява про припинення дії ліцензії у зв`язку з припиненням провадження господарської діяльності; заява про уточнення суми несплачених чергових платежів.

Також у відзиві Управління послалося на статтю 54 Закону № 3817, в якій, зокрема, вказано, що суб`єкт господарювання зобов`язаний забезпечити сплату чергової річної плати або щоквартальної частини річної сплати за надану ліцензію на право провадження відповідного виду господарської діяльності до початку кожного наступного річного (квартального) періоду та повідомити відповідний органу ліцензування про внесення чергового платежу за ліцензію в паперовій або в електронній формі у порядку, встановленому статтею 42 Податкового кодексу України, із зазначенням коду класифікації доходів бюджету, суми внесеного платежу, номера і дати платіжної інструкції, що підтверджує внесення річної плати або щоквартальної частини річної плати за відповідну ліцензію.

Відповідач зазначив, що «… позивач не подавав копію платіжної інструкції на перерахування плати чергового платежу за ліцензію з відміткою банку/небанківського надавача платіжних послуг про дату її виконання та не звертався з повідомленнями щодо внесення чергових платежів за ліцензію …».

Як вказано вище, Закон № 3817 набрав чинності 27.07.2024. Останній річний платіж за Ліцензію Товариство здійснило у квітні 2024 року. За такого, аргументи Управління про недотримання позивачем статі 54 Закону № 3817 є недоречними.

З урахуванням наведеного суд встановив, що у відповідача не було підстав для анулювання Ліцензії, тому дійшов висновку задоволення позову.

Судові витрати (сплачена позивачем сума судового збору), відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає стягненню на користь Товариства за рахунок бюджетних асигнувань Управління.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати видане 01.11.2024 керівником Головного управління ДПС у Миколаївській області розпорядження № 195-рл «Про анулювання ліцензій на право зберігання пального, на право роздрібної торгівлі пальним та на право оптової торгівлі пальним» в частині анулювання виданої 13.03.2020 Товариству з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «ЄВРОДОР»» ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), реєстраційний номер: 2000521, термін дії з 13.03.2020 до 13.03.2025.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Героїв Рятувальників, 6, м. Миколаїв, 54005, ідентифікаційний код: 44104027) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ "ЄВРОДОР" (вул. Мельнична, 22, корп. А, смт Доманівка, Миколаївська обл., Вознесенський р-н, 56401, ідентиіфкаційний код: 38972680) судові витрати в розмірі 3 028 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Птичкіна