Справа № 640/5948/22
Суддя: Т.В. Смішлива
Дата ухвалення: 2025-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

26 березня 2025 рокум. ДніпроСправа № 640/5948/22

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Смішлива Т.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду з Київського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа № 640/5948/22 за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі відповідач, ГУ ДПС у м. Києві), з такими вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДПС у м. Києві про відмову у прийнятті уточнюючої податкової декларації про майновий стан і доходи за 2020 рік (з додатком Ф1) ОСОБА_1 , яке викладено у повідомленні від 10.01.2022 № 43/Б/26-15-51-05-04/ЗВГ «Повідомлення про відмову у прийнятті звітності»;

- визнати уточнюючу податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2020 рік (з додатком Ф1), що була подана ОСОБА_1 , такою, що прийнята у день її фактичного отримання Державною податковою інспекцією у Дарницькому районі Головного управління ДПС у м. Києві - 04.01.2022.

В обґрунтування вимог зазначено, що 25.01.2022 на адресу позивача надійшов лист Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДПС у м. Києві від 10.01.2022 № 43/Б/26-15-51-05-04/ЗВГ «Повідомлення про відмову у прийнятті звітності» (далі - оскаржуване рішення), яким було повідомлено, що за результатами перевірки наявності та достовірності обов`язкових реквізитів (пункт 49.8 статті 49 Податкового кодексу України, далі - ПКУ Кодекс) надіслана поштою податкова декларація про майновий стан і доходи з типом декларації «уточнююча» за 2020 рік, яка була прийнята 05.01.2022, вважається неподаною у зв`язку з порушенням вимог п. 48.3 ст. 48 ПКУ, а саме: зазначено недостовірне значення обов`язкового реквізиту «звітний (податковий) період», оскільки відповідно до п. 46.6 ст. 46 та п. 48.1 ст. 48 ПКУ за такий період декларація подається за формою затвердженою Наказом Міністерства фінансів України від 02.10.2015 № 859 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17.12.2020 № 783). Листом також було запропоновано подати податкову звітність відповідно до чинного законодавства.

При цьому, ДПІ у Дарницькому районі Головного управління ДПС у м. Києві послалося на положення п. 49.12 ст. 49 ПКУ, відповідно до яких у разі отримання відмови контролюючого органу у прийнятті податкової декларації, платник податків має право подати податкову декларацію та сплатити штраф у разі порушення строку її подання або оскаржити рішення контролюючого органу у порядку, передбаченому статтею 56 ПКУ.

До суду відповідач надав відзив на позов в якому зазначає, що позивачем до ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДГІС у м. Києві надіслано поштою податкову декларацію про майновий стан і доходи з додатком Ф1 «Розрахунок податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів, отриманих від операцій з інвестиційними активами» з типом декларації «Уточнююча» за 2020 рік, яка була зареєстрована управлінням документального забезпечення та електронного документообігу 05.01.2022, вважається неподаною у зв`язку з порушенням вимог п. 48.3 ст. 48 ПК України, а саме: зазначено недостовірне значення обов`язкового реквізиту «звітний (податковий) період», оскільки відповідно до п. 46.5 ст. 46 та п. 48.1 ст. 48 ПК України за такий період декларація з 01 січня 2022 року подається за формою, затвердженою Наказом Міністерства фінансів України від 02.10.2015 № 859 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17.12.2020 № 783).

Враховуючи викладене. Позивачу було направлено повідомлення від 10.01.2022 № 43/Б/26-15-51-05-04/ЗВГ про відмову у прийняті звітності.

Отже, з наведеного виходить, що на дату - 05.01.2022 фактичного отримання ДПІ податкової декларації про майновий стан і доходи позивача така декларація подана за формою, що втратила чинність.

Позивач надав суду відповідь на відзив в якому підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Процесуальній рішення у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.05.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 прийнято до провадження справу та продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши у змішаній формі справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) 22.07.2021 подала до Головного управління ДПС у м. Києві податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2020 рік за формою затвердженою наказом Мінфіна від 02.10.2015 № 859, яка прийнята 22.07.2021.

Листом Головного управління ДПС у м. Києві від 20.10.2021 № 9012/Б/26-13-24-02-20 повідомлено позивача про виявлені порушення, а саме не заповнено рядок «Усього» додатку Ф1 до декларації.

Позивач подала до Головного управління ДПС у м. Києві уточнену податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2020 рік від 20.12.2021 за формою затвердженою наказом Мінфіна від 02.10.2015 № 859, яку направлено 23.12.2021 та яка прийнята 04.01.2022.

Листом Головного управління ДПС у м. Києві від 10.01.2022 № 43/Б/26-15-51-05-04/ЗВГ «Повідомлення про відмову у прийнятті звітності» повідомлено позивачу, що за результатами перевірки наявності та достовірності обов`язкових реквізитів (пункт 49.8 статті 49 Податкового кодексу України, далі - ПКУ Кодекс) надіслана поштою податкова декларація про майновий стан і доходи з типом декларації «уточнююча» за 2020 рік, яка була прийнята 05.01.2022, вважається неподаною у зв`язку з порушенням вимог п. 48.3 ст. 48 ПКУ, а саме: зазначено недостовірне значення обов`язкового реквізиту «звітний (податковий) період», оскільки відповідно до п. 46.6 ст. 46 та п. 48.1 ст. 48 ПКУ за такий період декларація подається за формою затвердженою Наказом Міністерства фінансів України від 02.10.2015 №859 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17.12.2020 № 783). Запропоновано подати податкову звітність відповідно до чинного законодавства.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія судді зазначає наступне.

Відповідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 46.1 статті 46 Податкового кодексу України податкова декларації, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючим органам у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата грошового зобов`язання, у тому числі податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку, а також суми нарахованого єдиного внеску.

Пунктом 46.5 статті 46 Податкового кодексу України встановлено, що форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

У такому ж порядку встановлюються форми податкових декларацій з місцевих податків і зборів, що є обов`язковими для застосування їх платниками (податковими агентами).

Форма декларації про майновий стан і доходи (податкової декларації) встановлюється з урахуванням особливостей, визначених пунктом 179.9 статті 179 цього Кодексу.

Державні органи, які встановлюють відповідно до цього пункту форми податкових декларацій, зобов`язані оприлюднити такі форми для використання їх платниками податків.

Відповідно до пункту 46.6 статті 46 Податкового кодексу України Якщо в результаті запровадження нового податку або зміни правил оподаткування змінюються форми податкової звітності, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, який затвердив такі форми, зобов`язаний оприлюднити нові форми звітності.

До визначення нових форм декларацій (розрахунків), які набирають чинності для складання звітності за податковий період, що настає за податковим періодом, у якому відбулося їх оприлюднення, є чинними форми декларацій (розрахунків), чинні до такого визначення.

Згідно з пунктом 179.1 статті 179 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту 179.9 статті 179 Податкового кодексу України форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, виходячи з таких умов:

загальна частина податкової декларації повинна мати спрощений вигляд та не містити відомостей про доходи (витрати), що отримує (несе) незначна кількість платників податку;

податкова декларація є уніфікованою та єдиною для всіх встановлених цим розділом випадків її подання;

розрахунки окремих видів доходів (витрат), загального мінімального податкового зобов`язання мають міститися в додатках до податкової декларації, що заповнюються виключно платниками податку за наявності таких доходів (витрат) або необхідності розрахунку такого загального мінімального податкового зобов`язання;

податкова декларація та додатки до неї мають складатися з використанням загальновживаної термінології, а також містити детальні інструкції щодо їх заповнення;

податкова декларація та додатки до неї мають ідентифікувати платника податку та містити інформацію, необхідну для визначення суми його податкових зобов`язань або суми податку, що підлягає поверненню у разі використання платником податку права на податкову знижку.

Відповідно до пункту 179.9 статті 179 розділу IV Податкового кодексу України та підпункту 5 пункту 4 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375 наказом Міністерства фінансів України від 02.10.2015 № 859 затверджено форму податкової декларації про майновий стан і доходи та Інструкцію щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи.

Відповідно до пункту 5 Інструкції щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи декларація подається до контролюючого органу в один із таких способів на вибір платника податку: надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення.

Пунктом 7 зазначеної Інструкції встановлено, що у разі надсилання декларації поштою платник податку зобов`язаний здійснити таке відправлення на адресу відповідного контролюючого органу у строки, встановлені пунктом 49.5 статті 49 глави 2 розділу II Кодексу.

Пунктами 49.1, 49.2 статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Платник податків зобов`язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є. Цей абзац застосовується до всіх платників податків, в тому числі платників, які перебувають на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності.

Відповідно до вимог пункту 49.8 статті 49 Податкового кодексу України прийняття податкової декларації є обов`язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Пункти 48.3, 48.4 статті 48 Податкового кодексу України передбачають, що податкова декларація повинна містити такі обов`язкові реквізити:

тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий);

звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація;

звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку);

повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами;

код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер;

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків;

найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми);

інформація про додатки, що додаються до податкової декларації та є її невід`ємною частиною;

ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків;

підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

У окремих випадках, коли це відповідає сутності податку або збору та є необхідним для його адміністрування, форма податкової декларації додатково може містити такі обов`язкові реквізити: відмітка про звітування за спеціальним режимом; код виду економічної діяльності (КВЕД); код органу місцевого самоврядування за КОАТУУ; індивідуальний податковий номер згідно з даними реєстру платників податку на додану вартість за звітний (податковий) період; дата та номер рішення про включення неприбуткової організації до Реєстру неприбуткових установ та організацій; ознака неприбутковості організації; повне найменування нерезидента; місцезнаходження нерезидента; назва та код держави резиденції нерезидента.

Відповідно до пункту 49.9 статті 49 Податкового кодексу України за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

За умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою:

- за наявності на всіх аркушах, з яких складається податкова декларація та, за бажанням платника податків, на її копії, відмітки (штампу) контролюючого органу, яким отримана податкова декларація, із зазначенням дати її отримання, або квитанції про отримання податкової декларації у разі її подання засобами електронного зв`язку, або поштового повідомлення з відміткою про вручення контролюючому органу, у разі надсилання податкової декларації поштою;

- у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк.

Разом з тим, пункт 49.10 статті 49 Податкового кодексу України передбачає, що відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від`ємного значення об`єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов`язань тощо) забороняється.

Згідно з пунктом 49.11 статті 49 Податкового кодексу України у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов`язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови:

- у разі отримання такої податкової декларації, надісланої поштою або засобами електронного зв`язку, - протягом п`яти робочих днів з дня її отримання;

- у разі отримання такої податкової декларації особисто від платника податку або його представника - протягом трьох робочих днів з дня її отримання.

Як убачається із матеріалів справи, 22.07.2021 позивач подала податкову декларацію за 2020 рік за формою затвердженою наказом Мінфіна від 02.10.2015 № 859 (у редакції наказу №177 від 25.04.2019), яка прийнята 22.07.2021. Листом від 20.10.2021 №9012/Б/26-13-24-02-20 відповідач повідомив позивачу про виявлені порушення, а саме не заповнено рядок «Усього» додатку Ф1 до декларації.

Позивач подала уточнену податкову декларацію за 2020 рік від 20.12.2021 за формою затвердженою наказом Мінфіна від 02.10.2015 № 859 (у редакції наказу №177 від 25.04.2019), яку направлено 23.12.2021 та яка прийнята 05.01.2022.

Листом Головного управління ДПС у м. Києві від 10.01.2022 №43/Б/26-15-51-05-04/ЗВГ повідомлено про відмову у прийнятті звітності у зв`язку з порушенням вимог п. 48.3 ст. 48 ПКУ - зазначено недостовірне значення обов`язкового реквізиту «звітний (податковий) період», оскільки відповідно до п. 46.6 ст. 46 та п. 48.1 ст. 48 ПКУ за такий період декларація подається за формою затвердженою Наказом Міністерства фінансів України від 02.10.2015 № 859 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17.12.2020 № 783). Запропоновано подати податкову звітність відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до наказу Мінфіну від 17.12.2020 № 783 «Про внесення змін до наказу Міністерства фінансів України від 02 жовтня 2015 року № 859» внесено зміни до форми податкової декларації.

Постанова набула чинності 01.01.2021.

Отже, відповідачем, приймаючи 22.07.2021 звітну декларацію позивача за 2020 рік (в редакції наказу № 177), не виявлено порушень вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України при її заповненні.

Проте, відповідач отримавши 05.01.2022, надіслану 23.12.2021 поштою уточнену декларацію за 2020 рік, відмовив у її прийнятті через подання у невстановленій формі.

Суд зазначає, що приписами Податкового кодексу України встановлено, що до визначення нових форм декларацій (розрахунків), які набирають чинності для складання звітності за податковий період, що настає за податковим періодом, у якому відбулося їх оприлюднення, є чинними форми декларацій (розрахунків), чинні до такого визначення.

Оскільки зміни до форми поданої позивачем декларації за 2020 рік були затверджені наказом Мінфіну від від 17.12.2020 № 783, оприлюдненим 28.12.2020 (Офіційний вісник України офіційне видання від 28.12.2020 - 2020 р., № 101, стор. 522, стаття 3337, код акта 102381/2020), на переконання суду, такі зміни не були застосовані при поданні зазначеної звітної декларації, а підлягають застосуванню при поданні декларацій починаючи з першого кварталу 2021 року.

Тобто, позивач мала право на подання звітної податкової декларації про майновий стан і доходи за 2020 рік за формою затвердженою наказом Мінфіна від 02.10.2015 № 859 (у редакції наказу № 117), що не заперечується відповідачем.

Водночас, відповідно до. пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що позивач має право подати уточнюючий розрахунок до поданої декларації за 2020 рік протягом 1095 днів (стаття 102 Податкового кодексу України) вже за новою формою.

Як зазначено вище, позивач подала уточнюючу декларацію за 2020 рік за формою затвердженою наказом Мінфіна від 02.10.2015 № 859 (у редакції наказу № 117), проте з урахуванням наведеної норми зобов`язана подавати уточнюючі розрахунки такої декларації за формою затвердженою наказом Мінфіна від 02.10.2015 № 859 (у редакції наказу №783).

Позивачем не надано доказів надання відповідачу уточнюючого розрахунку декларації за 2020 рік за формою затвердженою наказом Мінфіна від 02.10.2015 № 859 (у редакції наказу №783).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно відмовлено у прийняття уточнюючої податкової декларації про майновий стан і доходи за 2020 рік.

Суд не надає оцінку строку подання позивачем звітної декларації за 2021 рік.

Згідно із частинами першою та другою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 КАС України).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення.

Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Також при вирішенні цієї справи судом береться до уваги висновок ЄСПЛ, викладений у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003, у якому вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а відтак спірне рішення відповідає критеріям правомірності і підстави для його скасування у суду відсутні.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене, в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Підстави для застосування положень статті 139 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (місцезнаходження: вул. Шолуденка, буд. 33/19, м. Київ, ідентифікаційний номер 44116011) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.В. Смішлива