Справа № 563/2041/24
Суддя: Загородько Н. А.
Дата ухвалення: 2025-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Cправа № 563/2041/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.03.2025 року

Корецький районний суд Рівненської області

в складі:

головуючого судді Загородько Н.А.

секретар судового засідання Миколайчук М.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Якубця М.К.

представника УПП в Рівненській області ДПП Бикова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Корець адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до УПП в Рівненській області ДПП про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

в с т а н о в и в:

Представник позивача адвокат Якубець М.К. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, вказуючи, що 03 листопада 2024 року постановою серії ЕНА № 3399142 на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1190 грн. за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 121-3 КУпАП.

Дану постанову вважає незаконною, оскільки адміністративне правопорушення ОСОБА_1 не вчиняв і правил дорожнього руху не порушував. Також вважає, що вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП є недоведеним і необгрунтованим, а під час складання оскаржуваної постанови інспектором було допущено ряд порушень норм закону.

12 грудня 2024 року від УПП в Рівненській області ДПП надійшов відзив на адміністративний позов, згідно до якого, представник відповідача вказав, що водій ОСОБА_1 03 листопада 2024 року о 00 год 02 хв. на 280 км. а/д Київ-Чоп, керував транспортним засобом «ВАЗ-2101», державний номерний знак НОМЕР_1 , у якого в темну пору доби був неосвітлений номерний знак, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121-3 КУпАП. Внаслідок чого був притягнутий до адміністративної відповідальності шляхом накладення на нього штрафу в розмірі 1190 гривень. Крім того, вказав, що ОСОБА_1 на вимогу працівників поліції про зупинку транспортного засобу, завчасно подано за допомогою проблискових маячків синього та червоного кольору, а також гучномовця не зупинявся, а навпаки продовжував тікати від патрульного авто. Втікаючи ОСОБА_1 звернув з дороги у з`їзд, де і був заблокований патрульним автомобілем шляхом утворення штучного затору. Після зупинки транспортного засобу водій намагався чинити опір, поводив себе агресивно, намагався нанести удари інспектору Лобащук Б.О., саме тому до ОСОБА_1 було застосовано речовину сльозогінної та дратівливої дії (газ). Оскільки ОСОБА_1 не припиняв чинити опір, почав шарпати за формений одяг поліцейського ОСОБА_2 , то нею також було застосовано спеціальний засіб газ, а згодом і спеціальний засіб кайданки. Після затримання ОСОБА_1 з будинку вийшла жінка, як виявилось мати затриманого та почала погрожувати сокирою, яку тримала в руках, а згодом і застосуванням гранати. Тому поліцейські прийняли рішення про переїзд разом із затриманим в безпечне місце для оформлення матеріалів. Крім постанови за ч.1 ст.121-3 КУпАП, на ОСОБА_1 було складено також протоколи за ч.1 ст.130, ч.1 ст.122-2, КУпАП. Факт керування водієм транспортним засобом та порушення ним Правил дорожнього руху України підтверджується відеозаписом з нагрудних камер поліцейських, які долучені стороною відповідача до матеріалів справи. Постанова складена поліцейським з дотриманням вимог законодавства, а тому просить відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача адвокат Якубець М.К. та ОСОБА_1 судовому засіданні позов підтримали, просили його задоволити. Представник позивача ОСОБА_3 та Черкас А.В. наполягали на тому, що водієм був ОСОБА_4 , а тому просили скасувати постанову.

Представник відповідача Биков О.В. в судовому засіданні підтримав поданий відзив та просив відмовити у задоволенні позову.

Допитаний в судовому засіданні 13 березня 2025 року в якості свідка ОСОБА_5 пояснив, що вночі 03 листопада 2024 року проїжджав повз та побачив як на його знайомого ОСОБА_6 працівники поліції вдягають кайданки, коли останній лежить на асфальті. Вважає, що ОСОБА_7 не керував транспортним засобом, оскільки він би втік з місця події.

Допитаний в судовому засіданні 13 березня 2025 року в якості свідка ОСОБА_4 пояснив, що 03 листопада 2024 року близько 00 год. вони з братом поїхали на АЗС в м.Корець по цигарки і коли повертались додому, то їх зупиняли працівники поліції на патрульному автомобілі, проте він не зупинився і продовжив тікати, так як злякався покарання, бо немає посвідчення водія. Коли приїхали додому, то вибіг з автомобіля та втік. Додатково вказав, що автомобіль належить його брату ОСОБА_1 .

Заслухавши учасників, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в позові необхідно відмовити з таких підстав.

У відповідності до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративногосудочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 9 КпАП України, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 245 КпАП України встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КпАП України закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до оскаржуваної постанови серії ЕНА № 3399142 від 03 листопада 2024 року ОСОБА_1 03 листопада 2024 року о 00 год 02 хв. на 280 км. а/д Київ-Чоп, керував транспортним засобом «ВАЗ-2101», державний номерний знак НОМЕР_1 , у якого в темну пору доби був неосвітлений номерний знак, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121-3 КУпАП.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Згідно п.1 ч.1 ст.35 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями, далі -ПДР України).

Пунктом 2.9 "в" ПДР України встановлено, що водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що: не належить цьому засобу; не відповідає вимогам стандартів; закріплений не в установленому для цього місці; закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м; неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий.

Адміністративна відповідальність за ч.1 ст. 121-3 КпАП України настає, зокрема, за керування транспортним засобом в темну пору доби із неосвітленим номерним знаком.

Суд, дослідивши відеозаписи та фото, надані стороною відповідача, встановив, що події, які зафіксовані суб`єктом владних повноважень на цей відеозапис підтверджують вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП, а саме: у автомобіля, яким керує ОСОБА_1 о 00 год. 02 хв. (темна пора доби) неосвітлюється задній номерний знак. Також встановлено, що водій транспортного засобу марки ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1 ігнорує вимогу поліцейських про зупинку транспортного засобу, з`їжджає з дороги та зупиняється, після чого поліцейський ОСОБА_8 з метою недопущення втечі водія з місця зупинки, виводить його з водійського місця в автомобілі та веде до службового транспортного засобу.

Тобто, показання брата ОСОБА_1 . ОСОБА_4 , що саме він керував транспортним засобом та втік до того як його помітили працівники поліції, суд розцінює як такі, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Натомість, показання свідка ОСОБА_5 є лише його припущеннями стосовно дій ОСОБА_1 , так як безпосередньо учасником події він не був та бачив лише коли на Черкаса А.В. надягали кайданки.

Також переглянутим відеозаписом спростовуються посилання представника позивача про те, що працівниками поліції не озвучено ОСОБА_1 його права, передбачені ст.268 КУпАП.

Суд враховує, що обставини вчинення правопорушення підтверджено складеною постановою у справі про адміністративне правопорушення, із змісту якої чітко убачаються час та місце вчинення правопорушення, а також особу, яку притягнуто до відповідальності. Зміст постанови відповідає вимогам ст.ст. 283, 284 КпАП України.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення процедури розгляду справи або порушення прав позивача під час розгляду справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та/або будь-яким чином свідчили про перевищення службових повноважень інспекторами поліції Лобащук Б.О. та Муляр О.В. відносно позивача.

Застосування спеціальних засобів, передбачено ст.45 Закону України "Про Національну поліцію", серед яких передбачена можливість застосування до особи під час затримання - кайданок та застосування до особи засобів, споряджених речовинами сльозогінної та дратівної дії для відбиття нападу на поліцейського.

Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 по справі № 735/1246/15-а висловив правову позицію, що посилання позивача на окремі процедурні порушення при притягненні його до адміністративної відповідальності не можуть спростовувати правомірності спірної постанови відповідача, оскільки не доводять відсутності факту порушення.

Щодо доводів представника позивача про допущення інспектором порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, а саме: помилки в моделі автомобіля, то суд зазначає наступне.

На переконання суду певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися, наприклад, процедури його ухвалення. Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність. Відтак, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий». При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.

Інакше кажучи, за принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Тобто, напрацьовані ЄСПЛ положення щодо правові наслідки допущених судами порушень при розгляді справ та критерії його застосування можуть бути вжиті за аналогією й до аналізу оскаржуваного у цій справі адміністративного акту відповідача.

Зокрема, не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки. Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них.

Водночас під час розгляду цієї справи судом не встановлено істотних порушень процедури, які б могли вплинути на кінцевий результат розгляду відповідачем питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121-3 КУпАП, а обгрунтовуються лише доводами позивача, що спрямовані на уникнення відповідальності.

Слід зазначити, що оскаржувана постанова складена повноважною особою, за своєю формою і змістом відповідає нормам чинного законодавства, розмір штрафу відповідає санкції ч.1 ст. 121-3 КУпАП.

Доказів упередженості інспекторів Лобащук Б.О. та ОСОБА_2 щодо позивача перед судом не доведено. Підстав для сумніву щодо об`єктивності інспекторів щодо позивача не вказано.

Відеозаписом, який наданий відповідачем підтверджується наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем задокументовано та доведено належними і допустимими доказами факт порушення позивачем ПДР України. Отже, оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є правомірною та скасуванню не підлягає.

Поліцейські діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення, постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо та своєчасно, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування цієї постанови.

Інші доводи позивача та представник позивача не спростовують законності постанови, яка оскаржується, та правомірності притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності з накладенням на нього стягнення у виді штрафу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 6, 77, 139, 242-246, 286 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до УПП в Рівненській області ДПП про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції, ЄДРПОУ , зареєстроване місцезнаходження: 33028, м.Рівне, вул. Степана Бандери, 14-а.

Повний текст рішення складено 28 березня 2025 року.

Суддя: Н.А. Загородько