Справа № 160/29026/24
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника Михайленка Дмитра Петровича до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання чинити певні дії,-
30.10.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 30.10.2024 року через систему Електронний суд позовна заява ОСОБА_1 в особі представника Михайленка Дмитра Петровича до військової частини НОМЕР_1 , в якій представник позивача з урахуванням позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 04.11.2024 року просить суд:
- визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 по винесенню наказу за №164 від 08.06.2024 року про самовільно залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 та призупинення виплати грошового, речового, продовольчого та інших видів забезпечення;
- скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №164 від 08.06.2024 року про самовільно залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 та призупинення виплати грошового, речового, продовольчого та інших видів забезпечення.
19.03.2025 року від представника військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї правової позиції представник відповідача зазначив наступне. На підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 № 69/2022 ОСОБА_1 мобілізований до лав Збройних Сил України. Позивач зарахований до списків військової частини НОМЕР_1 . 06.06.2024 р від командира танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 надійшла доповідь про факт самовільного залишення розташування підрозділу (без зброї) військовослужбовцем військової служби по мобілізації військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_2 . Попередньо встановлено: 06.06.2024 р близько 20.00 год командиром взводу технічного забезпечення танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 головним сержантом ОСОБА_3 було виявлено відсутність у районі зосередження особового складу взводу технічного забезпечення ( АДРЕСА_1 ) молодшого сержанта ОСОБА_1 командира евакуаційного відділення взводу технічного забезпечення танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 . Заходи по організації пошуку військовослужбовця результатів не дали. Місце знаходження не відоме, на телефонні дзвінки не відповідає. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 753 від 18.06.2024 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини 06.06.2024 молодшим сержантом ОСОБА_1 . В ході службового розслідування з пояснень свідків, було з`ясовано та підтверджено, що під час захисту територіальної цілісності України від російських окупаційних військ, 06.06.2024 р близько 20.00 год було виявлено відсутність у районі зосередження особового складу взводу технічного забезпечення ( АДРЕСА_1 ) молодшого сержанта ОСОБА_1 командира евакуаційного відділення взводу технічного забезпечення танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 . Зброя та боєприпаси військовослужбовця залишилися в підрозділі. Пошукові заходи позитивного результату не дали, на телефонні дзвінки він не відповідає. На теперішній час вказаний вище військовослужбовець самовільно перебуває поза розташуванням військової частини НОМЕР_1 (місцем проходження військової служби), його місцезнаходження невідоме. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.06.2024 р №164 вважати таким, що вибули із складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з метою виконання бойових (спеціальних) завдань, які самовільно залишили військову частину НОМЕР_1 06.06.2024 р, призупинити виплату грошового і здійснення речового, інших видів забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 з 06.06.2024 року, а продовольчого забезпечення з 07.06.2024 року: молодшого сержанта ОСОБА_2 , командира евакуаційного відділення взводу технічного забезпечення танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 . Позивачем та його представником не заперечується, що він з 06.06.2024 р. по теперішній час незаконно, в умовах воєнного стану, перебуває поза межами військової частини НОМЕР_1 (місцем проходження військової служби) тривалістю понад 10 (десять) діб. Таким чином, у діях військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_1 вбачаються ознаки злочину, передбаченого частиною 5 ст. 407 Кримінального кодексу України. Згідно з книгою обліку тимчасово відсутнього і тимчасово прибулого до військової частини НОМЕР_1 особового складу у графі «Куди вибув або звідки прибув» міститься відмітка «СЗЧ», а у графі «Дата вибуття» - «06.06.2024 р». Дійсно, матеріали справи не містять доказів ознайомлення позивача із оскаржуваним наказом, втім, враховуючи суть обставин, які передували виданню наказу, який є предметом оскарження, а саме відсутність позивача на службі з 06.06.2024, відсутність з ним зв`язку, тому представник відповідач вважає посилання позивача на недотримання вимог законодавства безпідставними. Разом з тим, позивачем не доведено фактів відмови позивачу з боку відповідача у реалізації вказаних прав, які він вважає порушеними (в тому числі щодо ознайомлення з наказом). Відповідно до п. 5 розділу XVI Порядку №260 військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються в таких випадках, зокрема за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення. Відповідно до п. 15 Розділу 1 Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується, зокрема за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини. Факт відсутності позивача на службі з 06.06.2024 р. встановлено за результатами службового розслідування та не заперечується позивачем у поданому позові. Відтак, у відповідача були наявні підстави для призупинення виплати грошового забезпечення та інших видів забезпечення за місяці відсутності на службі. Таким чином, відсутність порушення прав позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності таких дій та рішення. Позивач не вперше самовільно залишив військову частину (місце проходження військової служби). Так, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 01.08.2024 р. №1371 «Про результати службового розслідування» встановлено відсутність на військовій службі без поважних причин з 30.04.2024 р. по 03.05.2024 р. молодшого сержанта ОСОБА_2 (копія матеріалів службового розслідування). За відсутності документальних доказів поважності причин через які, він не зміг повернутися до військової служби після 06.06.2024 р., тому представник відповідача вважає, що ОСОБА_1 належало вжити заходи щодо негайного повернення до військової частини НОМЕР_1 з метою виконання своїх обов`язків як військовослужбовця. Таких дій позивач не вчинив, документальних доказів перебування на лікуванні, у відпустці, тощо, матеріали справи не містять, а тому правові підстави для скасування наказу та як наслідок - для виплати грошового забезпечення після 06.06.2024 по теперішній час відсутні. Позивачем не надано належних та допустимих доказів подальших дій позивача, які би свідчили про максимальне сприяння зі свого боку тому, щоб військова частина НОМЕР_1 володіла повним обсягом доказів та фактів, які би давали їй підстави для виплати грошового забезпечення з 06.06.2024, проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини та прийняття наказу про накладення дисциплінарного стягнення. Дані обставини свідчать про відсутність нагальної цікавості позивача в період з 06.06.2024 р. про ситуацію, яка відбувається у військовій частині НОМЕР_1 відносно його відсутності в місці її розташування. Такі обставини свідчать про те, що позивач не виявляв хвилювань з цього приводу, не сприяв запобіганню прийняттю відповідачем негативних для нього рішень та здійсненню негативних для нього дій, не цікавився ситуацією та не переймався тим, які наслідки настануть для нього в майбутньому. Після 06.06.2024 р., незважаючи на наявність обов`язку застосувати заходи для подальших правовідносин з військовою частиною НОМЕР_1 , обмежився дорученням адвокату представляти його інтереси в суді, що додатково підтверджує відсутність намагання привести правовідносин з відповідачем в легітимне русло. У військовій частині НОМЕР_1 відсутні докази ознайомлення ОСОБА_1 з наказом командира військової частини НОМЕР_1 за №164 від 08.06.2024 року з об`єктивних причин. З 06.06.2024 р ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 (місце проходження військової служби). У військовій частині НОМЕР_1 (місці проходження військової служби) ОСОБА_1 відсутній по даний час, місце його перебування невідоме. Отже, у військової частини НОМЕР_1 з об`єктивних незалежних причин була відсутня можливість ознайомити ОСОБА_1 зі змістом оскаржуваного наказу. Військова частина НОМЕР_1 повідомляє про неможливість подання доказів, витребовуваних ухвалою суду від 03.03.2025 р, у зв`язку з їх відсутністю.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2024 року, зазначена вище справа була розподілена та 31.10.2024 року передана судді Пруднику С.В.
На виконання вимог ухвали суду від 04.11.2024 року представником позивача ОСОБА_5 до суду 13.11.2024 року (документ сформований в системі Електронний суд 13.11.2024 року) подано заяву про усунення недоліків, до якого було долучено позовну заяву та заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду із доказами направлення відповідачу.
В даній заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду представником позивача зазначено наступне.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.11.2024 року у задоволенні заяви представника позивача Михайленка Дмитра Петровича про поновлення строку процесуального строку ОСОБА_1 відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника Михайленка Дмитра Петровича до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання чинити певні дії повернуто позивачу.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом установлено, матеріалами справи підтверджено, що на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальнумобілізацію» ОСОБА_1 , мобілізований на військову службу з 16.05.2022 року.
Як вбачається з доданих до позовної заяви документів позивач зарахований до списків військової частини НОМЕР_1 .
Остання посада ОСОБА_1 командир відділення військової частини НОМЕР_1 .
06.06.2024 року від командира танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 надійшла доповідь про факт самовільного залишення розташування підрозділу (без зброї) військовослужбовцем військової служби по мобілізації військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_2 . Попередньо встановлено: 06.06.2024 року близько 20.00 год командиром взводу технічного забезпечення танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 головним сержантом ОСОБА_3 було виявлено відсутність у районі зосередження особового складу взводу технічного забезпечення (н.п. Дробишеве Краматорського району Донецької області) молодшого сержанта ОСОБА_1 командира евакуаційного відділення взводу технічного забезпечення танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 . Заходи по організації пошуку військовослужбовця результатів не дали. Місце знаходження не відоме, на телефонні дзвінки не відповідає.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 753 від 18.06.2024 року призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини 06.06.2024 року молодшим сержантом ОСОБА_1 .
В ході службового розслідування з пояснень свідків, було з`ясовано та підтверджено, що під час захисту територіальної цілісності України від російських окупаційних військ, 06.06.2024 року близько 20.00 год було виявлено відсутність у районі зосередження особового складу взводу технічного забезпечення ( АДРЕСА_1 ) молодшого сержанта ОСОБА_1 командира евакуаційного відділення взводу технічного забезпечення танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 .
Зброя та боєприпаси військовослужбовця залишилися в підрозділі. Пошукові заходи позитивного результату не дали, на телефонні дзвінки він не відповідає. На теперішній час вказаний вище військовослужбовець самовільно перебуває поза розташуванням військової частини НОМЕР_1 (місцем проходження військової служби), його місцезнаходження невідоме.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.06.2024 року №164 вважати таким, що вибули із складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з метою виконання бойових (спеціальних) завдань, які самовільно залишили військову частину НОМЕР_1 06.06.2024 року, призупинити виплату грошового і здійснення речового, інших видів забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 з 06.06.2024 року, а продовольчого забезпечення з 07.06.2024 року: молодшого сержанта ОСОБА_2 , командира евакуаційного відділення взводу технічного забезпечення танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 .
У поданій до суду представник впозивача зазначає, що за час проходження служби стан здоров`я ОСОБА_1 погіршувався. Це пов`язано із зором. У військовій частині у ОСОБА_1 рапорт на обстеження, лікування та на проходження ВЛК не приймали, в зв`язку з чим рапорт від 14.06.2024 року відправлено із за меж військової частини засобами поштового зв`язку (АТ «Укропошта») 20.06.2024 року. Вказаний рапорт військова частина НОМЕР_1 отримала 27.06.2024 року. До теперішнього час рапорт ОСОБА_1 не розглянутий, відповідь на нього не надана.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 01.08.2024 року №1371 «Про результати службового розслідування» встановлено відсутність на військовій службі без поважних причин з 30.04.2024 року по 03.05.2024 року молодшого сержанта ОСОБА_2 , що підтверджено копією матеріалів службового розслідування.
За реплікацією «Діловодство «Спеціалізованого суду» що 27.08.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить: визнати протиправною бездіяльність командира Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 14.06.2024 та зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 розглянути зазначений рапорт ОСОБА_1 та надати відповідь автору рапорту.
Розгляд справи триває.
Не погоджуючись з наказом командира військової частини НОМЕР_1 за №164 від 08.06.2024 року про самовільно залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 та призупинення виплати грошового, речового, продовольчого та інших видів забезпечення, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" здійснено правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частина 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").
Суд зазначає, що взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб, правил внутрішнього порядку у
військовій частині визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджено Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут № 548-XIV).
Відповідно до ст. 3 Статуту № 548-XIV військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі ст. 9 Статуту № 548-XIV військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст. 9 Статуту № 548-XIV необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Положеннями ст. ст. 26, 27 Статуту № 548-XIV передбачено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від інших видів відповідальності за ці правопорушення.
Відповідно до ст. 49 Статуту № 548-XIV військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.
Спеціальним нормативним актом в сфері регулювання відносин при проходженні військової служби є Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV, який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Відповідно до ст.1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Статтею 45 Дисциплінарного статуту передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності накласти дисциплінарне стягнення.
Згідно зі ст. 83-85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягнути військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником).
Відповідно до ч. 1 ст. 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.
Наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 № 608 затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі Порядок №608).
Пунктом 1 розд. II Порядку № 608 передбачено випадки, коли може призначатися службове розслідування. Передбачено також, що службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Пунктом 3 розд. II Порядку № 608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
Позивачем та його представником не заперечується, що ОСОБА_1 з 06.06.2024 року по теперішній час в умовах воєнного стану, перебуває поза межами військової частини НОМЕР_1 (місцем проходження військової служби) тривалістю понад 10 (десять) діб.
Згідно з книгою обліку тимчасово відсутнього і тимчасово прибулого до військової частини НОМЕР_1 особового складу у графі «Куди вибув або звідки прибув» міститься відмітка «СЗЧ», а у графі «Дата вибуття» - «06.06.2024 р».
Дійсно, матеріали справи не містять доказів ознайомлення позивача із оскаржуваним наказом, втім, враховуючи суть обставин, які передували виданню наказу, який є предметом оскарження, а саме відсутність позивача на службі з 06.06.2024 року, відсутність з ним зв`язку, тому у даному випадку суд вважає посилання позивача на недотримання вимог законодавства безпідставними.
Разом з тим, позивачем не доведено фактів відмови позивачу з боку відповідача у реалізації вказаних прав, які він вважає порушеними (в тому числі щодо ознайомлення з наказом).
Відповідно до п. 5 розділу XVI Порядку №260 військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються в таких випадках, зокрема за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.
Відповідно до п. 15 Розділу 1 Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується, зокрема за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.
Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Факт відсутності позивача на службі з 06.06.2024 року встановлено за результатами службового розслідування та не заперечується позивачем у поданому позові.
Відтак, у відповідача були наявні підстави для призупинення виплати грошового забезпечення та інших видів забезпечення за місяці відсутності на службі.
Таким чином, відсутність порушення прав позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності таких дій та рішення.
При цьому суд звертає увагу на те, що позивач не вперше самовільно залишав військову частину (місце проходження військової служби).
Так, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 01.08.2024 року №1371 «Про результати службового розслідування» встановлено відсутність на військовій службі без поважних причин з 30.04.2024 року по 03.05.2024 року молодшого сержанта ОСОБА_2 , що підтверджено копією матеріалів службового розслідування.
Як вже зазначено судом вище, у поданій до суду представник позивача зазначає, що за час проходження служби стан здоров`я ОСОБА_1 погіршувався. Це пов`язано із зором. У військовій частині у ОСОБА_1 рапорт на обстеження, лікування та на проходження ВЛК не приймали, в зв`язку з чим рапорт від 14.06.2024 року відправлено із за меж військової частини засобами поштового зв`язку (АТ «Укропошта») 20.06.2024 року. Вказаний рапорт військова частина НОМЕР_1 отримала 27.06.2024 року. До теперішнього час рапорт ОСОБА_1 не розглянутий, відповідь на нього не надана.
За реплікацією «Діловодство «Спеціалізованого суду» що 27.08.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить: визнати протиправною бездіяльність командира Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 14.06.2024 та зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 розглянути зазначений рапорт ОСОБА_1 та надати відповідь автору рапорту.
Розгляд справи триває.
Разом з тим, позивач та його представник підтверджувальних доказів перебування на лікуванні, у відпустці до суду не надали.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів подальших дій позивача, які би свідчили про максимальне сприяння зі свого боку тому, щоб військова частина НОМЕР_1 володіла повним обсягом доказів та фактів, які би давали їй підстави для виплати грошового забезпечення з 06.06.2024 року, проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини та прийняття наказу про накладення дисциплінарного стягнення.
Таким чином, відсутність позивача на військовій службі у зазначений період є безпідставною.
Стосовно поновлення строку звернення до адміністративного суду, суд зазначає, що 30.10.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 30.10.2024 року через систему Електронний суд позовна заява ОСОБА_1 в особі представника Михайленка Дмитра Петровича до військової частини НОМЕР_1 , в якій представник позивача з урахуванням позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 04.11.2024 року просив суд: визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 по винесенню наказу за №164 від 08.06.2024 року про самовільно залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 та призупинення виплати грошового, речового, продовольчого та інших видів забезпечення; скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №164 від 08.06.2024 року про самовільно залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 та призупинення виплати грошового, речового, продовольчого та інших видів забезпечення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.11.2024 року у задоволенні заяви представника позивача Михайленка Дмитра Петровича про поновлення строку процесуального строку ОСОБА_1 відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника Михайленка Дмитра Петровича до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання чинити певні дії повернуто позивачу.
Відповідно до частини першої-другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Зазначена норма встановлює загальний строк звернення до адміністративного суду в публічно-правових спорах. Водночас, за умови використання позивачем досудового порядку вирішення спору у випадках, коли законом передбачена така можливість або обов`язок, Кодексом адміністративного судочинства України встановлено скорочений строк звернення до суду.
Відповідно до частини шостої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно з пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Предметом позову у даній справі є, зокрема, оскарження: наказу командира військової частини НОМЕР_1 за № 164 від 08.06.2024 року про самовільно залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 та призупинення виплати грошового, речового, продовольчого та інших видів забезпечення.
На виконання вимог ухвали суду від 04.11.2024 року представником позивача ОСОБА_5 до суду 13.11.2024 року (документ сформований в системі Електронний суд 13.11.2024 року) подано заяву про усунення недоліків, до якого було долучено позовну заяву та заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду із доказами направлення відповідачу.
В даній заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду представником позивача зазначено наступне.
Слід зазначити, шо у рішенні від 04.12.1995 р. по справі "Беллет проти Франції" Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Отже, оскільки у військовій частині НОМЕР_1 відсутні докази ознайомлення ОСОБА_1 з наказом командира військової частини НОМЕР_1 за №164 від 08.06.2024 року, про що зазначено представником відповідача у відзиві на позовну заяву, тому суд вважає за необхідне визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовною заявою.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Частиною 2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.
При цьому, суд враховує, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29).
Крім того, згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд зазначає, що всі інші аргументи сторін досліджені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки наведених висновків суду не спростовують.
Підсумовуючи викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до правил статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовною заявою.
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в особі представника Михайленка Дмитра Петровича до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання чинити певні дії відмовити повністю.
Судові витрати стягненню не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник