Справа № 140/14460/24
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2025-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року ЛуцькСправа № 140/14460/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного підприємства Євроклімат до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство Євроклімат (далі позивач, ПП «Євроклімат») звернулося з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Волинській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 27.11.2024 № 8.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником 37/100 частини адміністративного будинку в м. Луцьку по вул. Зв`язківців, 6 загальною площею 558,1 кв.м, який складається із приміщень різного призначення. Вказаний об`єкт нежитлової нерухомості розташований на земельній ділянці, що відноситься до земель промисловості та підприємством використовується у його господарській діяльності.

Головне управління ДПС у Волинській області за наслідками проведеної камеральної перевірки 27.11.2024 прийняло податкове повідомлення-рішення, яким до позивача застосовано штрафні фінансові санкції за не подання податкових декларацій з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплаченого юридичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2020-2024 роки в сумі 1700 гривень (по 320 грн. за кожне порушення).

Позивач вважає вказане податкове повідомлення-рішення протиправним та просить його скасувати, оскільки у позивача відсутній обов`язок щодо подачі вказаних декларацій, так як дана нерухомість в силу п.п. «є» п.п.266 п.266 ст.266 Податкового кодексу України (далі ПК України) не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, оскільки відноситься до категорії «Будівлі промисловості та склади» (код 125). З посиланням на норми чинного законодавства вказує на те, що у даному випадку у позивача наявні всі обов`язкові умови для застосування п.п. «є» п.п.266 п.266 ст.266 ПК України. Відсутність обов`язку з подачі декларації, виключає можливість притягнення позивача до відповідальності за її не подання. З цих підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 17.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнав та зазначив, що у позивача є податковий обов`язок, визначений нормами ПК України щодо подання податкових декларацій з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплаченого юридичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2020-2024 роки.

Вказує на те, що п.п. «є» п.п.266 п.266 ст.266 ПК України розповсюджується на будівлі промисловості, що класифікувались у підкастах 1251.1-1251.9 класу 1251 «Будівлі промисловості» державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, який діє до 01.01.2024, а з 01.01.2024 ДК НК018-2023 на будівлі промисловості, що класифікуються у групі 125 «Промислові та складські будівлі» клас 1251 «Промислові будівлі». Тобто відповідно до вказаного, гаражі не відносяться до будівель промисловості. Відтак у підприємства був обов`язок для подачі відповідних декларацій.

ПП «Євроклімат» в порушення п.49.2 ст.49 ПК України в 2020-2024 роках не було подано декларацій з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплаченого юридичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2020-2024 роки. Вказане порушення є підставою для накладення штрафних санкцій відповідно до п.120.1 ст.120 ПК України. Вважає, що відповідачем у відповідності до норм ПК України застосовано штрафні санкції до позивача у розмірах, визначених п.120.1 ст.120 ПК України, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення - правомірним.

У відповіді на відзив позивач ще раз підтвердив свою правову позицію.

Дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, а також письмові докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником 37/100 частини адміністративного будинку в АДРЕСА_1 загальною площею 558,1 кв.м.

Вказаний об`єкт нерухомості складається з наступних приміщень: склад 1-14 пл.63.8 кв.м.; гараж 1-26 пл.79.9 кв.м.; паливна 1-27 пл.17.4 кв.м.; гараж 1-28 пл.48.8 кв.м.; коридор 1-29 пл.12.6 кв.м.; майстерня 1-30 пл. 9,3 кв.м.; кладова 1-31 пл 12.6 кв.м.; кладова 1-32 пл 5,0 кв.м.; коридор 1-33 пл. 8,2 кв.м.; електрощитова 1-34 пл.4,4 кв.м.; цех 1-35 пл.141,5 кв.м; склад 1-36 пл.66 кв.м.;склад 1-37 пл.65,9 кв.м.; коридор 1-59 пл.7,1 кв.м; приміщення 1-60 пл.14, 8 кв.м. (а.с.10-11).

ГУ ДПС у Волинській області проведено камеральну перевірку щодо неподання/несвоєчасне подання податкової звітності ПП «Євроклімат», за результатами якої складено акт камеральної перевірки від 07.11.2024 №31253/03-20-04-08/31880908 (а.с. 14-16).

У висновку зазначеного акту перевірки контролюючий орган вказав на порушення підприємством п.49.2 ст.49, п.п.49.18.3 п.49.18 ст.49 з врахуванням п.69.1 ст.69 розділу ХХ Перехідних положень Кодексу п.266.2 ст.266 ПК України, в частині не подання податкових декларацій з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплаченого юридичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2020-2024.

Відповідачем на адресу підприємства було направлено лист від 07.11.2024 за №16687/6/03-20-04-08-06 про необхідність подання даних декларації за 2020-2024 роки (а.с.17-18).

На вказаний лист позивач повідомив ГУ ДПС у Волинській області про те, що в нього в силу вимог п.п. «є» п.п.266 п.266 ст.266 ПК України відсутній обов`язок щодо подачі даного виду декларацій (а.с.19).

25.11.2024 за № 17820/6/03-20-04-01-06 за наслідками розгляду заперечення відповідач підтвердив правильність висновків акту перевірки (а.с.20-23).

На підставі акта перевірки, ГУ ДПС у Волинській області 27.11.2024 прийняло податкове повідомлення-рішення № 8, яким до позивача на підставі пункту 120.1 статті 120 ПК України застосовано штраф в сумі 1700,00 грн. за кожне порушення по 340 гривень (а.с.24-26).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України.

Обов`язок платника податків подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів визначено підпунктом 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 ПК України.

За змістом пункту 46.1 статті 46 ПК України податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючим органам у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата грошового зобов`язання, у тому числі податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку, а також суми нарахованого єдиного внеску.

У свою чергу, у розумінні п.п. 266.1.1. п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 даного Кодексу об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Отже, звідси випливає, що юридичні особи - власники об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості є платниками податків, а відтак у них є обов`язок подавати податкову декларацію з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплаченого юридичними особами.

Відповідно до пунктів 49.1 - 49.2 статті 49 ПК України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Платник податків зобов`язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є. Цей абзац застосовується до всіх платників податків, в тому числі платників, які перебувають на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності.

Підпунктом 266.7.5 пункту 266.7 статті 266 ПК України передбачено, що платники податку - юридичні особи самостійно обчислюють суму податку станом на 1 січня звітного року і не пізніше 20 лютого цього ж року подають контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта/об`єктів оподаткування декларацію за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками поквартально.

Таким чином, з наведеного слідує, що контролюючому органу юридичною особою, яка є власником об`єкта нежитлової нерухомості подається податкова декларація до 20 лютого цього ж року подають за місцезнаходженням об`єкта/об`єктів оподаткування .

Згідно з пунктом 47.1 статті 47 ПК України відповідальність за неподання, порушення порядку заповнення документів податкової звітності, порушення строків їх подання контролюючим органам, недостовірність інформації, наведеної у зазначених документах, несуть юридичні особи, резиденти або нерезиденти України, які відповідно до цього Кодексу визначені платниками податків, а також їх посадові особи.

Загальний порядок подання податкової декларації визначений пунктом 49.3 статті 49 ПК України, згідно з яким податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису.

Як вбачається із пунктом 120.1 статті 120 ПК України неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до пункту 49.2 статті 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, платежі, контроль за сплатою яких покладено на контролюючі органи, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом.

Спірним у цій справі є питання необхідності подання таких декларацій при наявності, як вважає ПП «Євроклімат», об`єктів нежитлової нерухомості, які в силу п.п. «є» п.п.266 п.266 ст.266 ПК України не підлягають оподаткуванню вказаним вище податком.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Підпунктом "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (в редакції, яка діяла протягом 2020 та по 20.02.2024 на момент необхідності подання декларації) визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, а саме: будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Тобто, податкова пільга, передбачена п.п. "є" п.п. 266.2.2 ст. 266 ПК України, застосовується за одночасної наявності декількох умов: 1) віднесення об`єкту нерухомості до будівлі промисловості (групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000); 2) використання такої будівлі промисловості за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання; 3) відсутність інформації про здачу таких будівель промисловості в оренду, лізинг, позичку.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 ПК України).

Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Крім того, застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Обираючи за вихідне поняття "промисловість", у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки з його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки "будівлі промислові", які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт "ґ" підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, "будівель промисловості", зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (підпункт "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій "будівлі промислові", законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти), який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17.02.2020 у справі №820/3556/17, якою судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду вирішила частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 справа №806/2676/17, що застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформувати новий правовий висновок, відповідно до якого визначено, що застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 24.03.2020 по справі №280/5332/18.

Отже, у межах справи №820/3556/17 Верховний Суд виходив із того, що сама лише ознака належності об`єктів нерухомого майна до категорії виробничих будівель не звільняє приватну особу від виконання податкового обов`язку з оплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

У межах справи №280/5332/18 Верховним Судом був деталізований раніше сформульований правовий висновок в аспекті обов`язковості з`ясування обставин реального використання об`єкту нерухомого майна у власній господарській діяльності приватної особи - власника, оскільки протилежне тлумачення суперечить меті запровадження пільги - покращенню умов провадження господарської діяльності.

Позивач аргументуючи свої позовні вимоги стверджує, що нерухоме майно власником якого він є, належить до будівель промисловості та використовується ним в межах господарської діяльності, основна діяльність якого класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010.

Однак, з такими доводами суд не погоджується, виходячи з наступного.

По-перше, із долучених до справи документів, які засвідчують право власності на нерухоме майно не вбачається, що вказаний об`єкт відноситься до будівель промисловості. Зокрема із відомостей з державного реєстру речових прав вказано тип об`єкта, який належить позивачу (в частці 37/100) адмінбудинок (А-2) (а.с. 10-11). Тобто, за своїм функціональним призначенням він не є об`єктом, який створений для виготовлення промислової продукції.

Не свідчить про це і посилання на те, що такий об`єкт розташований на земельній ділянці, яка віднесена до земель промисловості, оскільки згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності на земельну ділянку, земельна ділянка в АДРЕСА_1 , відноситься до категорії земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (а.с.12-13).

При цьому суд наголошує, що розміщення будівлі на певній категорії земель не свідчить про її належність до певного виду нежитлової нерухомості, як в даному випадку до будівель промисловості.

Суд звертає увагу, що до складу належного об`єкта нежитлової нерухомості входять різні за своїм функціональним призначенням приміщення, які в силу вище вказаних норм законодавства не можуть бути віднесені до будівель промисловості.

Що стосується використання даної будівлі позивачем у своїй господарській діяльності, то суд виходить з такого.

Як вже зазначав суд вище, для застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України повинно бути встановлено, що даний об`єкт нерухомості використовується за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Разом з тим, посилання ПП «Євроклімат» на те, що одним з видів діяльності за КВЕД 43.22 є монтаж водопровідних мереж, систем опалення та кондиціонування, відповідно до даних витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців і він класифікується у секції F КВЕД ДК 009:2010, ніяким чином не пов`язана із промисловим виробництвом та не свідчить про використання об`єкта в своїй господарській діяльності.

При цьому інших доказів використання позивачем належної йому будівлі у виробничому процесі, а саме промисловому виробництві суду не надано.

Виходячи із встановлених під час розгляду справи обставин та правового регулювання спірних правовідносин, суд вважає, що за наявних у справі доказів не встановлено підстав для застосування до належного позивачу об`єкта нежитлової нерухомості п.п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, оскільки відсутні умови, які передбачають можливість такого застосування, а саме докази віднесення об`єкту нерухомості до будівель промисловості (групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) та використання об`єкта нерухомості за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду), а тому у ПП «Євроклімат» в силу приписів ст.ст.47,49, 266 ПК України повинен був самостійно обчислити суму податку станом на 1 січня звітного року і не пізніше 20 лютого цього ж року та подати контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта/об`єктів оподаткування декларацію за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу за 2020-2024 роки.

Суд при вирішенні справи враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, спірне податкове повідомлення-рішення від 27.11.2024 № 8, яким до позивача на підставі пункту 120.1 статті 120 ПК України застосовано штраф в сумі 1700,00 грн (по кожному порушенню 340 гривень) за не подання податкових декларацій з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплаченого юридичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2020-2024 роки, прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та ПК України, а тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивачу відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 139, 241, 242, 243, 245, 246, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Приватного підприємства Євроклімат до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Р.С. Денисюк