Справа № 240/17165/23
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2025-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

25 березня 2025 року

м. Київ

справа №240/17165/23

адміністративне провадження № К/990/4878/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Уханенка С.А.,

суддів: Кашпур О.В., Соколова В.М.,

перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 травня 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та Виконавчого комітету Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визнання протиправними та нечинними рішень,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та Виконавчого комітету Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, у якому просив:

-визнати протиправним та нечинним рішення №1010 27-ї сесії 8-го скликання Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 15 червня 2022 року "Про делегування повноважень виконавчому комітету селищної ради у сфері оренди комунального майна";

-визнати протиправним та нечинним рішення №403 виконавчого комітету Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 16 грудня 2021 року "Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 28.01.2021 №1 Про затвердження Регламенту виконавчого комітету та виконавчих органів Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області".

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 02 травня 2024 року, ухваленим в порядку загального позовного провадження та залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.

05 лютого 2025 року засобами поштового зв`язку позивач надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на судові рішення у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2025 року касаційну скаргу залишено без руху з установленням скаржнику строку для усунення недоліків касаційної скарги шляхом подання до суду касаційної інстанції обґрунтованої заяви про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням інших підстав для поновлення строку та надання відповідних доказів на їх підтвердження, а також шляхом подання до суду касаційної інстанції документа про сплату судового збору.

06 березня 2025 року засобами поштового зв`язку позивач надіслав до Верховного Суду заяву про поновлення строку на касаційне оскарження та платіжну інструкцію про сплату судового збору у визначеному Судом розмірі. Недоліки скарги усунуто у строк, установлений Судом, проте питання щодо поновлення пропущеного строку буде вирішуватися Судом після перевірки мотивів касаційної скарги на предмет відповідності вимогам пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 328 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Оскаржуючи судові рішення, заявник касаційної скарги посилається на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає про необхідність відступлення, застосованих судом апеляційної інстанції, від висновків Верховного Суду, які викладені у постановах від 20 лютого 2019 року у справі №522/3665/1, від 10 серпня 2020 року у справі №522/1611/17, від 31 березня 2021 року у справі № 640/21611/19, від 28 вересня 2021 року у справі № 802/350/17-а та від 13 червня 2024 року у справі № 500/3310/22, з підстав неподібності правовідносин.

Перевіривши викладені доводи, Суд звертає увагу, що відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 р. у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).

Тобто у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.

Проте доводи щодо відступлення від висновків, викладених у вищевказаних постановах Верховного Суду, ґрунтуються виключно на неподібності правовідносин, що не є достатнім обґрунтуванням наявності підстави касаційного оскарження, передбаченого пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, позаяк відступлення від висновків Верховного Суду можливе лише саме у подібних правовідносинах.

Отже, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 2 частини четверту статті 328 КАС України.

Разом з цим скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що відсутні висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо застосування абзацу 14 статті 1, частини третьої статті 10 та частин першої та сьомої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР)

Обґрунтовуючи цю підставу касаційного оскарження, скаржник посилається на висновки аспіранта кафедри державознавства і права НАДУ В.А. Давидова, викладені у статті «Правове регулювання щодо делегування повноважень у системі місцевого самоврядування в Україні», опублікованій у виданні «Державне управління». Скаржник вказує, що відповідно до цих висновків делегування повноважень у системі місцевого самоврядування на одному рівні ієрархії до цього часу законодавчо не закріплений.

Також скаржник вважає, що делегування (передача) органом місцевого самоврядування в особі Новогуйвинської селищної ради окремих повноважень своєму виконавчому комітету, як і розподіл (перерозподіл) цих повноважень між ними за відсутності у виконавчого комітету статусу юридичної особи є протиправною незаконною дією органу місцевого самоврядування.

Так, за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Проаналізувавши доводи заявника, Суд доходить висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки скаржник в обґрунтування цієї підстави касаційного оскарження викладає лише власне трактування зазначених норм права, визначених у Законі № 280/97-ВР, а також посилається на юридичну статтю аспіранта кафедри державознавства і права НАДУ В.А. Давидова, проте скаржник не викладає мотивованих аргументів стосовно неправильного застосування зазначених норм права, а також не наводить аргументації як саме такий висновок Верховного Суду щодо указаних норм права може вплинути на вирішення подібних спорів у інших справах, виходячи з індивідуальних мотивів позивача, які стали підставою звернення останнього до суду.

Суд зауважує, що правові висновки Верховний Суд формулює лише щодо конкретно визначених правовідносин, а не висновок, який на думку скаржника, буде підставою для відкриття касаційного провадження.

Отже, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Насамкінець заявник касаційної скарги посилається на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктами 1 та 4 частини другої статті 353 КАС України.

Так, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу; або суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Верховний Суд наголошує, що доводи про порушення судом норми процесуального права, передбаченої пунктом 1 частиною другою статті 353 КАС України, мають бути наведені з одночасним викладенням обґрунтування неправильного застосування судом норм матеріального права відповідно до підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України. Такі доводи мають бути наведені у взаємозв`язку із встановленими обставинами і висновками судів щодо кожного з питань, які скаржник вважає неправильно вирішеним.

Проте перевіркою Верховним Судом змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Отже, Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України як на підставу касаційного оскарження рішення судів попередніх інстанцій.

Стосовно посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 4 частини другої статті 353 КАС України слід зауважити, що у разі, якщо скаржник вважає, що судом порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено доказ, який скаржник вважає недопустимим, обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, тобто такими, що одержані з порушенням законної процедури.

Верховний Суд наголошує, що в касаційній скарзі заявник не вказує конкретного доказу, який, на його думку, є недопустимим, на підставі якого суди встановили обставини, які мають істотне значення, під час розгляду цієї справи, що своєю чергою стало наслідком неправильного вирішення судами спору у цій справі.

Отже, Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 4 частини другої статті 353 КАС України як на підставу касаційного оскарження рішення судів попередніх інстанцій.

З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, скаржником не викладені передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції на підставі пунктів 2 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України та пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з пунктами 1 та 4 частини другої статті 353 КАС України, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 травня 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та Виконавчого комітету Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визнання протиправними та нечинними рішень - повернути особі, яка її подала.

2. Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

3. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Судді С.А. Уханенко
О.В. Кашпур
В.М. Соколов