Справа № 766/8521/24
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2025-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 766/8521/24
Головуючий в 1 інстанції: Ус О.В.

Дата і місце ухвалення 18.02.2025 р., м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Єщенка О.В.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції, поліцейського взводу №1 роти №1 батальйону №2 Управління патрульної поліції в Миколаївській області, сержанта поліції Троховича Івана Івановича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції, поліцейського взводу №1 роти №1 батальйону №2 Управління патрульної поліції в Миколаївській області, сержанта поліції Троховича Івана Івановича, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД № 048899 від 16.05.2024 року та закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 18 лютого 2025 року позов задоволено.

Скасовано постанову серії БАД №048899 від 16.05.2024 року про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу 3400,00 грн. за ч. 2 ст. 126 КУпАП відносно ОСОБА_1 , а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.

Відповідач посилався на те, що разом з відзивом на позовну заяву Департаментом була надані і постанова по справі про адміністративне правопорушення, в якій відображені час та дата зупинки транспортного засобу та складання оскаржуваної постанови, зокрема, час скоєння адміністративного правопорушення 16.05.2024 року об 00:43 год., є нічним часом та вважається порушенням комендантської години, яка в 2024 році була з 00:00 по 05:00 годин. Враховуючи, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом в період комендантської години, то сторона відповідача вважає, що патрульні мали право зупинити транспортний засіб для перевірки документів водія та пасажирів, а також для огляду автомобіля.

Апелянт вважає, що не зазначення працівниками поліції в протоколі самого нормативно-правового акту, який надає їм право на зупинку транспортного засобу та перевірку документів не свідчить про протизаконність даних дій.

В апеляційній скарзі також зазначено, що визначення терміну «комендантська година» міститься у пункті 5 частини першої статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", а саме - це заборона перебування у певний період доби на вулицях та в інших громадських місцях без спеціально виданих перепусток і посвідчень. На території, де запроваджено комендантську годину, забороняється у визначений період доби: перебування на вулицях та в інших громадських місцях осіб без виданих перепусток; пересування на транспортних засобах.

Відповідно до підпунктів 2, 4 п. 16 Порядку здійснення заходів під час запровадження комендантської години та встановлення спеціального режиму світломаскування в окремих місцевостях, де введено воєнний стан затвердженого Постановою КМУ № 573 від 8 липня 2020 року, патрулям на території, де запроваджено комендантську годину та встановлено спеціальний режим світломаскування, в установленому законодавством порядку надано право: перевіряти в осіб посвідчення, документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, або паспортні документи іноземця, особи без громадянства, документи, що підтверджують законність перебування на території України, та перепустки, а в разі їх відсутності - затримувати відповідних осіб та доставляти в органи або підрозділи Національної поліції для встановлення особи; за потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, які ними перевозяться; тимчасово обмежувати або забороняти на вулицях та дорогах, окремих ділянках місцевості та в інших громадських місцях перебування або пересування осіб, рух транспортних засобів, зокрема транспортних засобів іноземних, консульських установ чи представництв міжнародних організацій; виводити осіб з окремих ділянок місцевості та об`єктів, евакуйовувати транспортні засоби.

Апелянт вважає, що надані ним докази є законними та допустимими доказами правопорушення позивача, однак такі докази не були належним чином оцінені та досліджені судом першої інстанції.

Апелянт посилався на положення ст. 251 КАС України, згідно якої доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, і ці дані встановлюються, в тому числі, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху.

Як зазначив відповідач, отже притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

В апеляційній скарзі також зазначено, що системний аналіз норм закону дозволяє зробити висновок, що для встановлення наявності/відсутності адміністративного правопорушення можуть бути використані будь-які фактичні дані, в тому числі показання технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

За таких обставин, апелянт вважає, що судове рішення першої інстанції не обґрунтоване, оскільки судом було порушено норми матеріального права.

З огляду на викладене апелянт просить скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 лютого 2025 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Справа розглянута в порядку письмового провадження згідно ч. 2 ст. 311 КАС України, у зв`язку з неприбуттям жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 16 травня 2024 року поліцейським взводу №1 роти №1 батальйону № 2 УПП в Миколаївській області Гроховичем І.І. відносно ОСОБА_1 була винесена постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД №048899.

Згідно змісту вказаної постанови ОСОБА_1 16.05.2024 року о 00:43 год. в м. Миколаєві, Інгульський район, просп. Богоявленський, 35/1, керував транспортним засобом Citroen Berlingo, днз НОМЕР_1 без посвідчення водія відповідної категорії, тобто не мав права керування таким транспортним засобом, чим порушив п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху України.

За порушення Правил дорожнього руху на позивача, згідно санкції ч. 2 ст. 126 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400 грн.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач оскаржив її до суду першої інстанції.

Заперечуючи правомірність оскаржуваної постанови, позивач посилався на те, що за кермом автомобіля. Який був зупинений працівниками УПП у Миколаївській області був не він, а його батько - ОСОБА_2 , який допомагав йому дібратися додому з місця служби, а саме з добового наряду «Черговий частини», в якому він безпосередньо з 15.05.2024 р. (добу) ніс службу та виконував покладені на нього обов`язки. Позивач вказав, що рухаючись у м. Миколаєві на транспортному засобі, яким керував його батько ОСОБА_2 , вони були зупинені працівниками патрульної поліції, після чого він представився працівникам поліції та мав намір пояснити про пересування містом у комендантську годину після чергування, однак, поліцейські почали вимагати у нього посвідчення водія, якого він не має, оскільки тільки завершує навчання в автошколі.

З огляду на зазначені обставини позивач вважає, що постанова по справі про адміністративне правопорушення від 16.05.2024 року є протиправною та підлягає скасуванню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що відповідачем не доведено вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Відповідно до ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, в тому числі справи про такі адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, другою і четвертою статті 126 КУпАП.

Частиною 2 статті 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, адміністративних правопорушень, зокрема, адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису).

Згідно ч. 4 ст. 258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою - третьою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу або залишається повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів у разі їх фіксації у режимі фотозйомки (відеозапису), крім випадків фіксації в автоматичному режимі правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті, що зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, та правопорушень, передбачених статтею 132-2 цього Кодексу.

Таким чином за нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення, у разі вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 цього Кодексу, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції, протокол у справі про адміністративне правопорушення не складається, а посадовою особою органу Національної поліції на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення.

Статтею 246 КУпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно зі статтею 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Слід зазначити, що згідно зі ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

За приписами статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюється Правилами дорожнього руху, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306 (далі - ПДР), порушення яких є підставою для відповідальності згідно із законодавством (п.п. 1.1, 1.9 Правил).

В ході розгляду даної справи встановлено, що відповідачем було винесено відносно ОСОБА_1 постанову по справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із порушенням ним п.п. "а" п. 2.1 ПДР України, відповідно до якого водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відповідно до п. 2.13 ПДР, право на керування транспортними засобами особам може бути надано: мототранспортними засобами і мотоколясками (категорії А1, А) - з 16-річного віку; автомобілями, колісними тракторами, самохідними машинами, сільськогосподарською технікою, іншими механізмами, які експлуатуються на вулично-дорожній мережі, всіх типів (категорії В1, В, С1, С), за винятком автобусів, трамваїв і тролейбусів, - з 18-річного віку; автомобілями з причепами або напівпричепами (категорії ВЕ, С1Е, СЕ), а також тими, що призначені для перевезення великогабаритних, великовагових і небезпечних вантажів, - з 19-річного віку; автобусами, трамваями і тролейбусами (категорії D1, D, D1Е, DЕ, Т) - з 21-річного віку.

Згідно з п. 2.4 ПДР, на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1.

Згідно ч. 2 ст.126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В свою чергу, згідно частин 1-2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як вже зазначалось вище, підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності стало, як зазначено відповідачем, порушення ним Правил дорожнього руху, що виявилось у керуванні транспортним засобом без посвідчення водія відповідної категорії, тобто без права керування таким транспортним засобом, відповідальність за що передбачена ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Однак, у порушення вимог ст. 77 КАС України, відповідачем не надано належних доказів у підтвердження вчинення ОСОБА_1 інкримінуємого правопорушення та правомірності винесення оскаржуваної постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 76 КАС України).

У підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення, за яке його притягнуто до відповідальності, відповідач надав лише рапорт поліцейського взводу 1 роти 1 батальйону 2 УПП в Миколаївській області ДПП Гроховича І.І. від 27.06.2024 року.

Однак, як вірно встановив суд першої інстанції, вказаний доказ не може вважатись належним та допустимим доказом по справі, оскільки він складений майже через півтора місяці після вчиненого правопорушення та відкриття провадження у даній адміністративній справі.

Відповідач вказував на неможливість надання відеозапису вчиненого правопорушення та процедури винесення постанови з огляду на обмежені технічні можливості для зберігання значного обсягу інформації тривалий час.

Вказані доводи відповідача про неможливість на даний час надати докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення через їх знищення, оскільки згідно розділу VIII «Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису» строк зберігання відеозаписів з портативних та відеореєстраторів становить 30 діб, відхиляються судом апеляційної інстанції, з огляду на те, що зазначена обставина не звільняє відповідача від встановленого процесуальним законом обов`язку доведення правомірності прийняття оскаржуваної постанови.

В свою чергу сама по собі постанова про притягнення до адміністративної відповідальності, без підтвердження іншими доказами, не може бути належним доказом на доведення вини у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 126 КУпАП, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Інших належних та допустимих доказів, які б узгоджувалися з цією постановою, та підтверджували викладені у постанові обставини, суду не надано.

Суд зауважує, що за відсутності належних, допустимих та, у своїй сукупності, достатніх доказів вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, обставини, викладені у постанові про накладення адміністративного стягнення, набувають форми припущення, на яких не може ґрунтуватися процесуальне рішення (постанова).

Слід зазначити, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Важливою складовою досягнення завдання адміністративного судочинства є доказування, яке спрямоване, у першу чергу, на встановлення дійсних обставин у справі, зокрема, на встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування у спорі покладається саме на відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій чи законність прийнятих рішень.

Таким чином суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку відповідачем не надано беззаперечних доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 126 КУпАП.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у п. 4 мотивувальної частини Рішення від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 Конституційний Суд України зазначив, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Такий підхід неодноразово застосовувався у судовій практиці, зокрема, у постановах ВП ВС від 11 лютого 2021 р. у справі № 11-1219сап19 та від 2 вересня 2021 р. у справі № 11-97сап20.

Презумпція невинуватості особи (Presumption of innocence) визначена ст. 62 Конституції України: особа вважається невинуватою у вчиненні злочину й не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Слід зазначити, що презумпція невинуватості, крім кримінального процесу, підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення та означає, що всі сумніви стосовно події порушення та винуватості особи, яка притягується до відповідальності, повинні тлумачитись на її користь; недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

При цьому згідно висновку Верховного Суду, який міститься у постанові №461/4858/17 від 13 вересня 2018 року, презумпція невинуватості вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи до того, як вину буде доведено.

За таких обставин, зважаючи на презумпцію невинуватості особи, за відсутності достовірних та беззаперечних доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, за яке його притягнуто до адміністративної відповідальності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно недоведеності відповідачем вини позивача у вчиненні правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 126 КУпАП України, наслідком чого є визнання оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення серії БАД № 048899 від 16.05.2024 року протиправною та її скасування із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 286, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 327, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її підписання та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: О.А. Шевчук