Справа № 400/714/25
Суддя: Гордієнко Т. О.
Дата ухвалення: 2025-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2025 р. № 400/714/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Гордієнко Т. О. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаГоловного управління Національної поліції в Миколаївській області, вул. Захисників Миколаєва, 5,м. Миколаїв,54005, Міністерства внутрішніх справ України, вул. Богомольця Академіка, 10,м. Київ,01024, м. Київ,01601

треті особиУповноважений Верховної Ради України з прав людини, вул. Інститутська, 21/8,м. Київ,01008,

провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; стягнення моральної та матеріальної шкоди в розмірі 65 090,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Позивач- ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області, Міністерства Внутрішніх Справ, третя особа без самостійних вимоги на предмет спору на стороні відповідачів Уповноважений Верховної Ради України з прав людини про:

1. Визнання протиправною бездіяльність Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області.

2.Зобов`язання Головне Управління Національної поліції в Миколаївській області надати достовірну та повну інформацію, яка були запитана у заяві від 23.12.2024,

3.Зобов`язання Головне Управління Національної поліції в Миколаївській області відповісти на питання, які викладені в заяві та надати на них обґрунтовану відповідь із застосуванням "трискладового тесту" відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

4.Зобов`язання Міністерство Внутрішніх Справ провести службові перевірки щодо бездіяльності Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області .

5.Зобов`язання Міністерство Внутрішніх Справ забезпечити надання інформації від Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області на всі питання які викладені в заяві.

6.Зобов`язання провести перевірку та скласти протоколи про адміністративні правопорушення - Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (пункт 8-1 частини першої статті 255 Кодексу України про адміністративні правопорушення). Стосовно винних осіб Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області 7. Стягнення з Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області моральну шкоду в розмірі 65000 гривень.

8. Накладення штраф на Начальника Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області від двадцяти п`яти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

9.Стягнення з Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області матеріальну шкоду в розмірі 90 гривень.

10. Зобов`язати Міністерство Внутрішніх Справ провести перевірку щодо скоєння працівниками поліції дій які підпадають під ч.1 ст. 366 ККУ, які викладені в заяві.

11.Зобов`язання Міністерство Внутрішніх Справ скасувати постанову поліцейського, інформація щодо якої викладена в заяві, а саме яка винесена за результатами службового підлогу та повідомити Державне Бюро Розслідувань про скоєння правопорушення за ознаками ч.1 ст.366 ККУ.

Позивач обґрунтовує позов тим, що він був свідком скоєння правопорушення поліцейським за ознаками ч.1 ст.366 Кримінального кодексу України, про що 23.12.2024 повідомив Департамент внутрішньої безпеки Головного Управління Національної поліції. Не отримав жодної відповіді всупереч Порядку розгляду звернень та організації проведення особистого прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції України, чим були порушені його права на звернення до Державних органів та завдано матеріальних та моральних збитків, оскільки незаконна відмова у прийнятті та розгляді звернення або інше порушення Закону України "Про звернення громадян" Начальником Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області є неправомірною та тягне за собою накладення штрафу від двадцяти п`яти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Сума моральної шкоди враховуючи висновки Верховного суду складає 65000 гривень Витрати, які підлягають відшкодуванню складають 90 гривень 00 копійок ( за заяву, яка була відправлена поштою).

Відповідач 1 надав суду відзив, в якому позов не визнає, оскільки Головне управління Нацполіції в Миколаївській області вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, бо заявлений не до тієї особи, яка діяла протиправно та зобов`язана вчинити певні дії відповідно до законодавства. Як вбачається із позову, із заявою від 23.12.2024 ОСОБА_1 звернувся до Департаменту внутрішньої безпеки (виділено чорним курсивом) із зазначенням юридичної адреси, яка належить Головному управлінню Національної поліції в Миколаївській області. Згідно опису поштових вкладень також вбачається, що заява направлялась саме Департаменту внутрішньої безпеки. Відповідно до Наказу Національної поліції України від 31.07.2019 № 765, яким затверджена нова редакція Положення про внутрішньої безпеки Національної поліції, Департамент є міжрегіональним органом у складі кримінальної поліції Національної поліції. На сайті Національної поліції України (адреса: ) розміщено структуру Національної поліції, із якої вбачається, що Департамент внутрішньої безпеки, як територіальний орган НПУ у своєму складі має територіальні підрозділи в областях. Зокрема, територіальний підрозділ ДВБ НПУ - Миколаївське управління ДВБ НПУ розміщується в адміністративній будівлі Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.

Відповідач 2 надав суду відзив, в кому позов не визнає, оскільки Міністерство внутрішніх справ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідних сферах. Наказом МВС України від 06.11.2015 року N 1389 "Про затвердження структури Міністерства внутрішніх справ України" затверджено структуру МВС України, з якої вбачається, що Національна поліція України та її територіальні підрозділи не входять до складу Міністерства внутрішніх справ України. Отже, Міністерство внутрішніх справ України є політичним, а не правоохоронним органом, який здійснює формування політики центральних органів влади та відповідно не несе відповідальність за дії інших центральних органів влади. У позові не обґрунтовано та не надано доказів того, що Міністерством внутрішніх справ України будь-яким чином порушуються, не визнаються або оспорюються права, свободи чи інтереси ОСОБА_1 , а тому, Міністерство внутрішніх справ України не являється належним відповідачем у даній справі, що є окремою підставою для відмови у позові. Позовні вимоги позивача не належать до компетенції МВС України.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Уповноважений Верховної Ради України з прав людини пояснення суду не надав. Ухвала суду від 28.01.2025 про відкриття провадження у справі була отримана через е-суд 28.01.2025.

Відповідно до ст.262 КАС України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідив докази, суд дійшов висновку:

Позивач 23.12.2024 звернувся до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Департаменту внутрішньої безпеки, м. Миколаїв, вул. Захисників Миколаєва, 5 із заявою щодо порушення процедури розгляду адміністративної справи та незаконного винесення постанови поліцейським за правопорушення без належних доказів. ОСОБА_1 був свідком скоєння правопорушення поліцейським, який порушив процедуру ідентифікації посадових осіб та склав постанову на водія на підставі наявних даних у посвідченні водія, а саме на підставі прізвища, ім`я та по -батькові водія. У справі, яка не розглядалась, було винесено постанову ЕНА 3586774, до якої внесено недостовірні дані, що є порушенням прав і є ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України (службове підроблення). Зазначена постанова винесена безпідставно та з істотним порушенням прав водія , не відповідає обставинам справи та вимогам закону, а тому підлягає скасуванню, тому просив:

- залучити його як свідка по даній справі. ( у нього в наявності є відео правопорушення скоєного поліцейським, які надасть при розгляді справи про притягнення поліцейського до дисциплінарної або іншої відповідальності).

- провести перевірку вказаних фактів та вжити відповідних заходів щодо поліцейського, який порушив законодавство. Також просив скасувати постанову ЕНА 3586774, винесену за відсутності доказів і з порушенням прав водія.

- вимагв надати необхідні дані для звернення до суду з метою стягнення із поліцейського шкоди завданої йому та водію внаслідок можливого кримінального правопорушення. А саме ПІБ поліцейського, який вніс до постанови ЕНА 3586774 недостовірні дані, його адресу , ІПН , телефон та електрону пошту.

- Також вимагав надати йому та водію для ознайомлення матеріали адміністративної справи, які були долучені до постанови.

- Також вимагав вивчити відео докази, які має поліцейський та надати правову кваліфікацію його дій та притягнути до відповідальності.

- Також просив долучити відео докази, які є у водія та у нього, як свідка події.

- Вимагав надати всі наявні матеріали справи та докази йому та водію для подальшого їх оскарження, якщо такі докази взагалі існують.

Відповідач 1 у відзиві зазначив, що позивач звернувся до структурного підрозділу національної поліції в Миколаївській області - Департаменту внутрішньої безпеки, а не до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, яке є територіальним органом Нацполіції України. Згідно листа ВДЗ ГУНП в Миколаївській області від 03.02.2025 № 19332-2025 у період з 23.12.2025 по 03.01.2025 будь-яких заяв від ОСОБА_1 до ГУНП в Миколаївській області не надходило.

ГУНП в Миколаївській області зазначив, що від Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки Нацполіції України ними отримана відповідь на запит, із якої вбачається, що звернення ОСОБА_1 ними було розглянуто та заявнику направлена відповідь про результати розгляду.

Відповідач надав суду відповідь Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки про результати розгляду заяви ОСОБА_1 від 03.01.2025 № 489-2025, в якій зазначено, що повідомлення щодо можливих неправомірних дій з боку окремих працівників УПП в Миколаївській області розглянуто в межах компетенції внутрішньої безпеки.

Відповідно до ст. 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-УІІІ, та пункту 1 розділу II Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом МВС України від 07.11.2018 № 893, службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення. Підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних. Перелік посад керівників Національної поліції України та їх повноважень щодо застосування заохочень і дисциплінарних стягнень, затверджено наказом Національної поліції України від 01.10.2018 № 929 (зі змінами, відповідно до наказу НПУ від 25.02.2019 № 177).

У зв`язку з вищевикладеним, повідомлення направлено до УПП в Миколаївській області для подальшого розгляду та вирішення питання щодо призначення спільного службового розслідування. Про прийняте рішення буде повідомлено вказаним вище підрозділом.

У разі незгоди з результатами розгляду заяви маєте право оскаржити прийняте рішення, відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про звернення громадян».

Відповідь на звернення направлена на електронну адресу позивача.03.01.2025.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.40 Конституції України держава гарантує, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 1 Закону України "Про інформацію" передбачено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Поряд з цим, Закон України "Про доступ до публічної інформації" визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про інформацію" від 02 жовтня 1992 року №2657-XII (далі - Закон № 2657-XII, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

За приписами частини другої статті 6 Закону № 2657-XII право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Основними видами інформаційної діяльності є створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорона та захист інформації (стаття 9 Закону №2657-XII).

Статтею 20 Закону № 2657-XII визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (стаття).

Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", якою передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Ці вимоги називають "трискладовим тестом", який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації.

Отже, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації "трискладового тесту".

Позивач просить визнати протиправною бездіяльність Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області, зобов`язати Головне Управління Національної поліції в Миколаївській області надати достовірну та повну інформацію, яка були запитана у заяві від 23.12.2024, зобов`язати Головне Управління Національної поліції в Миколаївській області відповісти на питання, які викладені в заяві та надати на них обґрунтовану відповідь із застосуванням "трискладового тесту" відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Але ГУНП в Миколаївській області надав суду відповідь на звернення позивача, яка була йому надіслана Департаментом внутрішньої безпеки, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивач отримав відповідь на своє звернення.

Щодо позовних вимоги про стягнення з Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області моральної шкоди в розмірі 65000 гривень та стягнення з Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області матеріальну шкоду в розмірі 90 гривень суд зазначає наступне:

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ЦКУ, на вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Ч. 1 ст. 1166 ЦКУ встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Оскільки судом не встановлено протиправних дій чи бездіяльності відповідача 1 щодо позивача, тому позовні вимоги про стягнення майнової шкоди у сумі 90грн. задоволенню не підлягають.

Відповідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.п. 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, необхідними передумовами для відшкодування моральної шкоди є наявність сукупності обов`язкових елементів: протиправність діяння заподіювача шкоди; наявність моральної шкоди; причинний зв`язок між протиправними діями та самою шкодою; вина заподіювача шкоди. Відсутність хоча б одного обов`язкового елемента унеможливлює вирішення питання відшкодування моральної шкоди.

Проте, суд вважає, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявність моральної шкоди, оскільки його звернення було розглянуто, тому вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 65000 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов`язання провести перевірку та скласти протоколи про адміністративні правопорушення - Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (пункт 8-1 частини першої статті 255 Кодексу України про адміністративні правопорушення). Стосовно винних осіб Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області та накладення штрафу на Начальника Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області від двадцяти п`яти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян суд зазначає наступне:

Відповідно до статті 4 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує за зверненнями громадян України.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років.

При розгляді звернення Уповноважений:

1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;

2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому;

3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;

4) відмовляє в розгляді звернення.

Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду.

Повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.

Отже, Уповноважений ВР розглядає звернення громадян про порушення їх прав і свобод на підставі наданих заявником відомостей. протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина.

Позивач просив притягнути до відповідальності начальника ГУНП відповідно до ст.212-3 КУпАП, якою передбачено, шо порушення Закону України "Про доступ до публічної інформації", а саме: необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, ненадання відповіді на запит на інформацію, ненадання інформації, неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання недостовірної інформації, - тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб від двадцяти п`яти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно зі ст.255 КУпАП у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218 - 221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати: 1) уповноважені на те посадові особи:

8-1) уповноважені особи секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини або представники Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (статті 188-39, 188-40, 212-3 (крім порушень права на інформацію відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Отже, уповноваженим органом, який має право скласти протокол про адміністративне правопорушення передбачене ст.212-3 КУпАП є уповноважені особи секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини або представники Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Словосполучення "мають право" означає можливість особи за своїм вибором вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Суд зазначає, що ці вимоги звернені до Уповноваженого Верховної ради з прав людини, хоча ця особа визначена позивачем у позові, як 3-я особа. Відповідно до норм КАСУ позивач не може звертати свої вимоги до 3-ої особи у справі, а тільки до відповідача.

Також суд зазначає, що при розгляді справи суд може замінити сторону у справі для захисту порушених прав та інтересів позивача, але в цій справі суд не знаходить правових підстав для заміни неналежної сторони та залучення у справі в якості 3-ого відповідача Уповноваженого ВР з прав людини, оскільки позивач не звертався до цієї особи та між ними не виникли спірні правовідносини, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог позивача до Міністерства внутрішніх справ суд зазначає:

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Отже, ефективний захист прав є метою адміністративного судочинства. З огляду на це, вирішуючи кожен спір, адміністративні суди, з урахуванням вимог позовної заяви та позиції сторін, повинні застосовувати такі способи захисту, які будуть ефективними на практиці.

Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав, захист законних інтересів і, у випадку задоволення судом його вимог, рішення повинно мати наслідком реальне відновлення тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Отже, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Позивач в позові не зазначив, яким чином порушенні його права МВС та про наявність між ними спірних правовідносин.

Позивач у позові зазначив, що його права порушенні нерозглядом його звернення, але Департамент внутрішньої безпеки 03.01.2025 надав позивачу відповідь, хоча позивач до суду звернувся 24.01.2025 та його позов не містить будь-яких посилань щодо наданої йому відповіді.

Позивач доказів порушення його прав суду не надав.

Отже, позов задоволенню не підлягає.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т. О. Гордієнко