Справа № 460/11264/24
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2025-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
з питань залишення позову без розгляду
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши у порядку письмового провадження клопотання про залишення позову без розгляду в адміністративній справі за позовом
доВійськової академії (м.Одеса), Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 , Військової частини НОМЕР_4
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,
ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової академії (м. Одеса), Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 , Військової частини НОМЕР_4 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій.
У період з 04.10.2024 до 14.10.2024 до суду надійшли відзиви відповідачів на позовну заяву, в яких, зокрема, представниками Військової академії (м. Одеса), Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_3 та Військової частини НОМЕР_4 заявлені клопотання про залишення позову без розгляду у відповідних частинах позовних вимог.
В обґрунтування своїх позицій представники відповідачів зазначили, що позивачем пропущений строк звернення до суду із відповідними позовними вимогами, а тому, в силу приписів пункту 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), у цій частині позов слід залишити без розгляду.
Відповідно до частини третьої статті 166 КАС України, заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.
Відтак, розгляд заявлених представниками відповідачів клопотань за встановленим судом порядком проводиться у письмовому провадженні.
При цьому, оскільки справа розглядається судом у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, то відповідно до вимог частини четвертої статті 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши заявлені представниками відповідачів підстави залишення позову без розгляду у відповідних частинах, перевіривши їх наявними у матеріалах справи доказами, суд дійшов наступних висновків.
Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист встановленим законом шляхом.
Вимоги до позовної заяви та документи, що додаються до неї, викладено в статтях 160 та 161 КАС України й, згідно із частиною шостою статті 161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
За змістом частин першої-третьої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені КАС України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.
За загальним правилом, перебіг строку звернення до адміністративного суду починається з дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла та повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У частині першій статті 123 КАС України закріплено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Зазначена норма кореспондується з приписами частини першої статті 169 КАС України, згідно з якою суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
У той же час, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (частина третя статті 123 КАС України).
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (частина четверта статті 123 КАС України).
За приписами пункту 8 частини першої статті 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Слід зауважити, що буквальний аналіз наведеної вище норми вказує про обов`язок суду оцінити доводи позивача про пропуск ним строку на звернення із позовом до суду, якщо такий факт був виявлений судом після відкриття провадження у справі.
Так, згідно з матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у періоди: з 29.07.2015 до 21.07.2019 у Військовій академії (м. Одеса); з 23.07.2019 до 28.12.2019 у Військовій частині НОМЕР_1 ; з 28.12.2019 до 01.02.2021 у Військовій частині НОМЕР_2 ; з 02.02.2021 до 30.04.2022 у Військовій частині НОМЕР_3 ; з 01.05.2022 до 25.05.2024 у Військовій частині НОМЕР_4 .
Предметом позову в межах даної адміністративної справи є вимоги позивача щодо визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідачів та зобов`язання останніх здійснити нарахування й виплату індексації-різниці грошового забезпечення за періоди з 01.03.2018 до 31.12.2022 та з 01.01.2024 до 25.05.2024, а також щодо перерахунку належних позивачу одноразових додаткових видів грошового забезпечення за вказані періоди з урахуванням індексації.
Тобто, предметом позову в межах даної адміністративної справи є позовні вимоги щодо можливого порушення відповідачами законодавства про оплату праці (у даному випадку права позивача як військовослужбовця на належний розмір грошового забезпечення за відповідний період проходження ним військової служби).
У позовній заяві, серед іншого, позивачем також заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду в частині позовних вимог, які стосуються періоду з 19.07.2022 до 25.05.2024, що враховано судом при вирішенні питання про відкриття провадження у цій справі.
Разом з тим, оскільки представниками відповідачів у відзивах заявлені клопотання про залишення позову без розгляду у відповідних частинах позовних вимог, суд звертає увагу на таке.
З аналізу змісту частини першої статті 122 КАС України слід дійти обґрунтованого висновку, що положення наведеної норми допускають при вирішенні справ в порядку адміністративного судочинства застосування строків, визначених не тільки КАС України, а й іншими законами.
При цьому, положення статті 122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час недопуску до продовження виконання повноважень) у разі порушення законодавства про оплату праці.
В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07.05.2002 №8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівника.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11.07.2024 у справі №990/156/23 констатувала, що чіткою та передбачуваною є позиція щодо необхідності застосування приписів статті 233 КЗпП України під час визначення строків звернення до адміністративних судів для вирішення спорів, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, в тому числі і за позовами осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі.
Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; до змін, внесених Законом України від 01.07.2022 №2352-IX), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в наступних редакціях:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (грошового забезпечення). Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (частина перша статті 233 КЗпП України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Суд відзначає, що індексація це механізм захисту доходів громадян від інфляції шляхом їхнього підвищення відповідно до рівня споживчих цін. Вона спрямована на підтримку реальної купівельної спроможності заробітної плати та інших виплат, що гарантує працівникам фінансовий захист від економічних коливань.
Таким чином, індексація грошового забезпечення військовослужбовців є складовою заробітної плати або формою матеріальної компенсації, що забезпечує збереження рівня їхніх доходів. У разі порушення порядку здійснення таких виплат, включаючи їх індексацію, військовослужбовці мають право звернутися за судовим захистом в межах строків, визначених нормами статті 233 КЗпП України.
У заявлених клопотаннях представники відповідачів стверджують, що позивач пропустив тримісячний строк для звернення до суду із цим позовом, встановлений статтею 233 КЗпП України, а об`єктивних непереборних обставин, які б заважали йому звернутися до суду вчасно, не надав.
Суд не погоджується із такими твердженнями та зауважує, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.
Так, у рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 Конституційний Суд України, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України, зазначив, що при регулюванні суспільних відносин застосовують три способи дії нормативно-правових актів: негайний (безпосередня дія), через перехідний період (ультраактивна форма), або через зворотну дію (ретроактивна форма). Принцип неприпустимості зворотної дії закріплений у частині першій статті 58, за яким закон діє з моменту набрання чинності і не застосовується до подій, що відбулися раніше. Винятки стосуються випадків, коли закон пом`якшує або скасовує відповідальність (абзац третій пункту 2 рішення від 09.02.1999, пункт 4 рішення від 05.04.2001 №3-рп/2001). Конституційний Суд також наголосив на важливості юридичної (правової) визначеності як ключової складової принципу верховенства права, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 20.12.2017 №2-р/2017). У рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 №1-зп і від 05.04.2001 №3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
З огляду на вищеперелічені правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку, що нові зміни в законодавстві, які обмежують термін звернення до суду з трудовими спорами до трьох місяців, не поширюються на події, які мали місце до 19.07.2022. Зокрема, для стягнення заробітної плати, яка належала працівнику до цієї дати, залишається можливість звернення без обмежень у часі, згідно з попередньою редакцією закону.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем в межах цієї адміністративної справи позовні вимоги у частині, яка стосується періоду до 18.07.2022, не обмежуються будь-яким строком, а відтак, клопотання представників відповідачів про залишення позову без розгляду у цій частині є необґрунтованими й безпідставними.
Що стосується позовних вимог за періоди з 19.07.2022 до 31.12.2022 та з 01.01.2024 до 25.05.2024, суд зазначає таке.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211, з 12.03.2020, з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на території України був запроваджений карантин, дія якого в подальшому неодноразово продовжувалась Урядом.
30.06.2023 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27.06.2023 №651, згідно з якою з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, був відмінений.
Тобто, починаючи з 01.07.2023, на території України карантин не діє.
Відповідно до пункту першого глави XIX КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Таким чином, тримісячний строк, визначений статтею 233 КЗпП України, підлягав застосуванню саме з 01.07.2023 та, з урахуванням наведеного вище правового підходу, сплинув 02.10.2023 (останній день строку 01.10.2023 припав на неділю неробочий день).
Як установлено судом з матеріалів справи, з 01.05.2022 позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_4 та 25.05.2024 був виключений зі списків особового складу частини на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 25.05.2024 №149.
Отже, позивач мав звернутися до суду із відповідними позовними вимогами у строк до 26.08.2024 включно, що не заперечується ним за змістом позовної заяви.
Разом з тим, згідно з відомостями автоматизованої системи документообігу суду, фактично позивач звернувся до суду з цим позовом 24.09.2024 (з використанням підсистеми «Електронний суд»), покликаючись на дію на території України воєнного стану та безперервне проходження ним військової служби, починаючи з 29.07.2015.
Оцінюючи підставність та обґрунтованість наведених вище обставин, суд виходить з того, що сам по собі інститут строку звернення до адміністративного суду має на меті полегшення надання учасниками процесу доказів, підвищує їх достовірність, а також забезпечує правову визначеність учасників спірних правовідносин. Обмеження строку реалізації права на судовий захист покликане, передусім, дисциплінувати учасників адміністративних правовідносин, про що неодноразово зазначали у свої рішеннях Верховний Суд та Європейський суд з прав людини.
Слід відзначити, що право особи на судовий захист гарантується статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому має пріоритетне значення під час здійснення правосуддя, зокрема, при вирішенні судом питання щодо надання можливості його реалізації особою, якій таке право надано.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану» з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України та триває дотепер.
Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII визначено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Частинами першою, четвертою статті 26 вказаного Закону установлено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.
У період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Рахункової палати, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність (частина перша статті 10 цього ж Закону).
Тобто, введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду. При цьому, питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку.
Верховний Суд у постанові від 23.02.2023 у справі №640/7095/22 зробив висновок, що введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій.
При оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.
Матеріалами справи, а саме витягом з послужного списку особової справи майора ОСОБА_1 від 12.09.2024 достеменно підтверджується, що позивач з 29.07.2015 «по теперішній час» (тобто по дату видачі цього документа 12.09.2024) безперервно проходив військову службу у відповідних установах, з`єднаннях та підрозділах Збройних Сил України, Міністерства оборони України, а також є учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_5 ), що, на переконання суду, є істотними обставинами в межах спірних правовідносин, які виникли між сторонами.
Отже, станом на час перебігу строку звернення до адміністративного суду з цим позовом позивач був військовослужбовцем Збройних Сил України та проходив військову службу в умовах воєнного стану, виконуючи свій конституційний обов`язок з оборони України, її незалежності та територіальної цілісності.
Між тим, суд зауважує, що період пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду із цим позовом не є значним, що, в умовах дії правового режиму воєнного стану, об`єктивно могло бути зумовлено особливостями проходження ним військової служби.
Необхідно врахувати також і правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 29.09.2022 у справі №500/1912/22, а саме: при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У цьому ж судовому рішенні Верховний Суд наголосив на тому, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, враховуючи, що строк звернення працівника (військовослужбовця) до суду є складовою механізму реалізації права на судовий захист та належною гарантією забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (відносин публічної служби), суд дійшов висновку, що позивач, за встановлених обставин, не може бути позбавлений права на судовий захист.
З огляду на наведене, суд вважає поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду із даним адміністративним позовом, у зв`язку з чим заявлені представниками відповідачів клопотання про залишення позову без розгляду є безпідставними та необґрунтованими, а тому у їх задоволенні слід відмовити.
Керуючись статтями 240, 248, 256 КАС України, суд

У Х В А Л И В:
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала окремо не оскаржується. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали складений дата 25 березня 2025 року.

Суддя С.А. Борискін