Справа № 140/11907/24
Суддя: Шепелюк Віталій Леонідович
Дата ухвалення: 2025-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року ЛуцькСправа № 140/11907/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Шепелюка В.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (відповідач 1), Військової частини НОМЕР_2 (відповідач 2) про визнання протиправною та скасування відмови Військової частини НОМЕР_2 щодо реалізації рапорту про звільнення солдата військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту пункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ), оформленої листом від 22 вересня 2024 року №9/2/70/2498; зобов`язання Військову частину НОМЕР_2 погодити реалізацію рапорту ОСОБА_1 про звільнення та прийняти рішення про звільнення солдата військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ: у зв`язку необхідністю здійснення постійного догляду за своїм хворим батьком; зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення та прийняти рішення про звільнення солдата військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ: у зв`язку необхідністю здійснення постійного догляду за своїм хворим батьком.

В обґрунтування позову позивач вказав, що проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 та 18 березня 2024 року звернувся до відповідача 1 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ. Однак поданий рапорт не був вирішений по суті, що зумовило звернення до суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 . Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2024 року зобов`язано військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами вх. №190 від 18 березня 2024 року на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ та прийняти рішення за результатами такого розгляду. На виконання даного рішення військова частина НОМЕР_1 направила до військової частини НОМЕР_2 рапорт ОСОБА_1 для прийняття рішення (погодження реалізації рапорту). Проте військова частина НОМЕР_2 листом від 22 вересня 2024 року №9/2/70/2498 відмовила позивачу у звільненні, повернувши рапорт без реалізації, мотивуючи тим, що підстава для звільнення не відповідає вимогам статті 26 Закону №2232-ХІІ; відсутні документи що підтверджують інвалідність І чи II групи; відсутні документи, що підтверджують відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Позивач таку відмову відповідача вважає протиправною, оскільки ним було подано усі документи, які підтверджують підставу звільнення з військової служби. Наголосив, що на час звернення з рапортом про звільнення з військової служби (18 березня 2024 року) будь-яких застережень щодо необхідності наявності І чи II групи інвалідності у батьків чи відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я положення Закону не містили. Відповідні зміни до статті 26 Закону №2232-ХІІ були внесені Законом України від 11 квітня 2024 року №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», набрали чинності з 18 травня 2024 року. На переконання позивача військова частина НОМЕР_2 була зобов`язана розглянути його рапорт за законодавчими нормами, що діяли на час його подання, тобто без врахування внесених змін.

З наведених підстав просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Військова частина НОМЕР_1 відзив на позов не подала.

У відзиві на позов відповідач 2 заперечив проти заявлених позовних вимог та просив у їх задоволенні відмовити (а.с.34-38). В обґрунтування цієї позиції вказав, що 18 березня 2024 року до командира військової частини НОМЕР_1 звернувся ОСОБА_1 із рапортом про звільнення з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ. Дослідивши документи, які додані до рапорту солдата ОСОБА_1 визначено, що такий рапорт не підлягає задоволенню, оскільки не доведені сімейні обставини та інші поважні причини, які є підставою для звільнення.

Так, наданий висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (Форма №080-4/о) комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Ружинської селищної ради від 22 лютого 2024 року №35а щодо ОСОБА_2 не містить безпосередньо висновку, які саме соціальні послуги рекомендує комісія (в пункті 4 відсутнє жодне підкреслення) і, більш того, не має жодного засвідчення, що це має бути догляд постійного характеру (постійний догляд). Надана виписка із протоколу засідання районної лікарської-консультативної комісії від 27 червня 2023 року №92б не є окремим підтверджуючим документом, який може засвідчити обставини, що є підставою для звільнення з військової служби в запас за підпунктом «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ, оскільки належним є висновок, про необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), а також батьками своїми чи дружини (чоловіка) підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії.

Крім вищезазначеного, 18 травня 2024 року набули чинності зміни до статті 26 Закону №2232-ХІІ, яка викладена у новій редакції. Наразі нова редакція статті 26 Закону №2232-ХІІ не містить підстави для звільнення «у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я».

Відповідач 2 вважає, що військовослужбовцем не надано належних доказів, що підтверджують сімейні обставини чи поважні причини, які є підставою для звільнення з військової служби. У командування військової частини НОМЕР_1 відсутні правові підстави для задоволення рапорту та в подальшому направлення до командира військової частини НОМЕР_2 для звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас.

У відповіді на відзив (а.с.45-50) представник позивача підтримав доводи позову та додатково вказав, що наданий позивачем висновок, складений лікарсько-консультативною комісією Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Ружинської селищної ради за №35а від 22 лютого 2024 року, про те, що ОСОБА_2 , 1944 року народження, є невиліковно хворим не може самостійно самообслуговуватись та йому рекомендується соціальна послуга з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи є достатньою підставою для висновку, що така особа потребує постійного догляду у розумінні абзацу четвертого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Також зауважив, що положеннями абзацу четвертого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ визначено два альтернативні документи для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою: або висновок медико-соціальної експертної комісії, або лікарсько-консультативної комісії. Представник позивача, покликаючись на Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317, вважає, що медико-соціальна експертна комісія визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі осіб з інвалідністю, а також осіб, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності. Батько позивача до такої категорії осіб не відноситься, а тому висновок медико-соціальної експертної комісії і не може бути ним наданий.

Відповідачі заперечення на відповідь на відзив не подали.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Не є спірною та обставина, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 .

18 березня 2024 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ через такі сімейні обставини або поважні причини: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я (а.с. 11).

До вказаного рапорту про звільнення було долучено такі документи: копія паспорту ОСОБА_2 ; копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; копія паспорту ОСОБА_1 , витяг з реєстру Дубченськогої територіальної громади Ключинського В.В. від 29 травня 2023 року №2023/004047093, витяг з реєстру Ружинської територіальної громади ОСОБА_2 від 04 березня 2024 року №2024/002214219, · картка платника податків ОСОБА_2 ; картка платника податків ОСОБА_1 ; висновок Центру первинної медико-санітарної допомоги щодо ОСОБА_2 від 22 лютого 2024 року №35а; виписка з протоколу засідання районної лікарсько-консультативної комісії від 27 червня 2023 року №92б щодо ОСОБА_2 (а.с.12-19).

Не отримавши відповіді на поданий ним рапорт позивач звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною щодо нерозгляду рапорту стосовно звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком; зобов`язання розглянути рапорт та прийняти рішення про звільнення з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за батьком ОСОБА_2 , який за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2024 року у справі №140/4744/24, яке набрало законної сили 28 вересня 2024 року, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами вх. № 190 від 18 березня 2024 року на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами вх. № 190 від 18 березня 2024 року на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ та прийняти рішення за результатами такого розгляду; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання вказаного рішення суду військова частина НОМЕР_1 направила до військової частини НОМЕР_2 рапорт ОСОБА_1 для прийняття рішення.

Військова частина НОМЕР_2 листом від 22 вересня 2024 року №9/2/70/2498, надісланим командиру військової частини НОМЕР_1 , повернула пакет документів на звільнення солдата ОСОБА_1 без реалізації, у зв`язку з наступними недоліками: підстава для звільнення не відповідає вимогам статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; відсутні документи що підтверджують інвалідність І чи II групи; відсутні документи, що підтверджують відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я (а.с.10).

Не погодившись з відмовою відповідача у його звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав з даним позовом до суду.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон №2232-ХІІ.

Частинами першою, п`ятою статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Відповідно до частини шостої статті 2 Закону №2232-XII одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ) в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, а Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

На момент розгляду цієї справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано.

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулювання питань, пов`язаних з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі визначає Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008).

Як установлено пунктами 2, 5, 6 Положення №1153/2008, за призовом громадяни проходять, зокрема, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Підстави для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період визначені частиною четвертою статті 26 Закону №2232-ХІІ (в редакції Закону на момент подання рапорту від 18 березня 2024 року).

Підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено, що під час дії воєнного стану такі військовослужбовці звільняються через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Як установлено пунктом 233 Положення №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац четвертий пункту 241 Положення №1153/2008).

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення №1153/2008 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за №438/16454; далі Інструкція №170).

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення. Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Як установлено пунктом 12.11 розділу ХІІ Інструкції №170, перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

З наведеного слідує, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає такі етапи: подання військовослужбовцем рапорту про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів безпосередньо своєму командиру; розгляд рапорту про звільнення; прийняття наказу про звільнення зі служби або мотивованої відмови у задоволенні рапорту. При цьому здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність підстав для звільнення з військової служби військовослужбовця, який висловив бажання звільнитися з військової служби, зокрема, за сімейними обставинами або з інших поважних причин.

Судом встановлено, що підставою для подання позивачем рапорту про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ слугувала необхідність здійснення постійного догляду за своїм хворим батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як слідує з листа від 22 вересня 2024 року №9/2/70/2498, відповідач 2 відмовив у звільненні позивача з військової служби через сімейні обставини, покликаючись, зокрема, на те, що підстава звільнення не відповідає вимогам статті 26 Закону №2232-ХІІ.

У позовній заяві позивач посилається на ту обставину, що рапорт ним був поданий ще за часу дії положень Закону №2232-ХІІ в редакції до 18 травня 2024 року, тому саме такі норми при розгляді такого рапорту і мали бути застосовані відповідачем 2.

Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, суд зазначає таке.

18 травня 2024 року набув чинності Закон України від 11 квітня 2024 року №3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» (Закон №3633-IX).

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, у редакції чинній з 18 травня 2024 року, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-XII у редакції з 18 травня 2024 року, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану з підстав необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, норма, що регулює підстави звільнення з військової служби зазнала змін, зокрема така підстава для звільнення, як здійснення постійного догляду за хворими батьками своїми чи дружини (чоловіка), змінилась, а тому для звільнення з військової служби військовослужбовець повинен довести необхідність постійного догляду за особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до висновків щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, які викладені у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, становлять випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зі змісту вказаних рішень Конституційного Суду України також вбачається, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року №5-р (I)/2019 Конституційний Суд України зробив висновок, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

На переконання суду для надання відповіді на питання, чи порушено права позивача у зв`язку із відмовою у задоволенні його рапорту на підставі застосування нових положень Закону, що набули чинності вже після надходження та реєстрації його рапорту у військовій частин, слід встановити наступні обставини:

- чи містили зміни до Закону №2232-XII, внесені Законом №3633-IX, спеціальні правила щодо застосування цих змін у часі;

- чи у межах встановлених строків було розглянуто рапорт позивача.

Аналіз змін до Закону №2232-XII, внесених Законом №3633-IX, дає підстави вважати, що законодавець не передбачив спеціальні правила щодо застосування цих змін у часі, а тому вони застосовуються до правовідносин за загальними правилами з дня набуття ними чинності, тобто з 18 травня 2024 року.

Що стосується строків розгляду рапорту позивача, то з цього приводу суд зазначає наступне.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач 18 березня 2024 року подав рапорт про звільнення командиру військової частини НОМЕР_1 (вх №190). Не отримавши відповіді на поданий ним рапорт ОСОБА_1 28 квітня 2024 року звернувся з позовом до суду. Вирішуючи спір у цій справі №140/4744/24, суд у своєму рішенні від 28 серпня 2024 року вказав, що належні та допустимі докази того, що рапорт ОСОБА_1 розглянуто відповідно до вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та за наслідками розгляду такого прийнято відповідне рішення в матеріалах справи відсутні. Таким чином суд дійшов висновку, що командування військової частини НОМЕР_1 , де безпосередньо проходить службу позивач, не приймало передбаченого законодавством рішення щодо належного розгляду рапорту про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, отже допустило протиправну бездіяльність щодо неприйняття рішення за результатом розгляду такого рапорту.

Розгляд рапорту позивача відбувся лише у вересні 2024 року на виконання рішення суду у справі №140/4744/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 .

Водночас у позивача були законні очікування, що його рапорт від 18 березня 2024 року буде розглянутий у строк не більше тридцяти днів з урахуванням діючої на момент його подання редакції статті 26 Закону №2232-XII.

Підсумовуючи все викладене вище, зважаючи на встановлені обставини справи та наведені вище норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку про протиправність дій військової частини НОМЕР_2 щодо винесення рішення, викладено у листі від 22 вересня 2024 року №9/2/70/2498 про повернення без реалізації пакету документів на звільнення ОСОБА_1 з військової служби згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Разом з тим суд зазначає, що за позицією відповідача 2, наведеною у відзиві на позов, підстави для звільнення позивача з військової служби відсутні, оскільки надана виписка із протоколу засідання районної лікарської консультативної комісії від 27 червня 2023 року №92б не є окремим підтверджуючим документом, який може засвідчити обставини, що є підставою для звільнення з військової служби запас за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII. Так, представник військової частини НОМЕР_2 у відзиві на позов вказав, що необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), а також батьками своїми чи дружини (чоловіка) підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії.

Варто зауважити, що абзац четвертий підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII у редакції станом на 18 березня 2024 року (на дату подання рапорту) визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою або висновок медико-соціальної експертної комісії, або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у своїх постановах від 11 квітня 2024 року (справа №420/16689/23) та від 21 лютого 2024 року (справа №120/1909/23), аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачені Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317 (далі Положення №1317), дійшов висновку про те, що така комісія визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.

Щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійно стороннього догляду, то на переконання суду, такі повноваження віднесені до лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, які мають право приймати, зокрема: 1) висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку; 2) висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 3) висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціального послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 4) висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31 липня 2013 року № 667.

За наведених обставин твердження відповідача 2 про те, що у спірному випадку для підтвердження необхідності стороннього догляду за батьком позивач мав надати лише висновок медико-соціальної експертної комісії є помилковим. Необхідність постійного стороннього догляду за хворим батьком може підтверджуватися відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачем до рапорту про звільнення на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII надано висновок від 22 лютого 2024 року №35 а (форма №080-4/о) про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, виданий Центром первинної медичної допомоги та виписку із протоколу засідання районної лікарсько-консультативної комісії від 27 червня 2023 року №92б, відповідно до якої батько позивача за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду.

Відповідач 2, розглядаючи рапорт позивача фактично не надавав оцінки наданим документам, обмежившись позицією, що підстава звільнення не відповідає вимогам статті 26 Закону №2232-XII, а у відзиві вже зазначив, що потребу у постійному догляді може підтверджувати лише медичний висновок медико-соціальної експертної комісії.

Суд констатує, що саме відповідач 2 є суб`єктом, до повноважень якого належить вирішення питання щодо звільнення позивача з військової служби за наслідком розгляду рапорту про звільнення з військової служби або надання мотивованої відмови в такому.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України» (Оигерка V. Пкгаіпе), заява №61406/00, п.59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Кікіїа V. Роїапсі), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України» (Сгатацау. Икгаіпе), заява №20390/07).

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зобов`язаний враховувати положення статті 13 Конвенції стосовно права на ефективний засіб юридичного захисту, під яким слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів (наслідків), дає найбільший ефект, забезпечує поновлення порушеного права та є адекватним наявним обставинам.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі №0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Суд зазначив, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2022 року у справі №380/12913/21.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача 2 розглянути рапорт згідно вимог законодавства та прийняти мотивоване та обґрунтоване рішення за результатами розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII (в редакції на час звернення з рапортом), з урахуванням висновків суду.

Щодо позовних вимог спрямованих до військової частини НОМЕР_1 , а саме: зобов`язання військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення та прийняти рішення про звільнення солдата військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ: у зв`язку необхідністю здійснення постійного догляду за своїм хворим батьком.

Як вже встановлено судом та підтверджено матеріалами справи позивач на час звернення до суду проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

За інформацією відповідача 2 (а.с. 53-54) військова частина НОМЕР_1 відповідно до Директиви Міністерства оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 26 липня 2023 року №Д321/73/дск підпорядкована командиру військової частини НОМЕР_2 .

Таким чином, повноваження щодо розгляду рапорту позивача від 18 березня 2024 року та прийняття відповідного рішення, в силу приписів Положення №1153/2008 , належать командуванню військової частини НОМЕР_2 , а тому позовні вимоги спрямовані до військової частини НОМЕР_1 є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Отже, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, позов належить задовольнити частково у спосіб визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ та зобов`язання відповідача 2 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 18 березня 2024 року про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ з урахуванням висновків суду.

Як визначено частинами першою, третьою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Звертаючись до суду, позивач сплатив судовий збір у сумі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 17 жовтня 2024 року №7.

З огляду на часткове задоволення позову на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути судові витрати у сумі 605,50 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77,139 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_4 ), Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_5 ) про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 18 березня 2024 року про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 судові витрати у сумі 605,50 грн (шістсот п`ять грн 50 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. Л. Шепелюк