Справа № 420/37097/24
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2025-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Радчука А.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 (вул. Кіри Муратової, 7, м. Одеса, 65023), які також діють в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ) про визнання протиправними та скасування рішень та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які також діють в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з позовною заявою до Державної міграційної служби України, в якій просять суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.07.2024 р. № 124-24, яким ОСОБА_1 , що діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , що діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.07.2024 р. № 125-24, яким ОСОБА_2 , що діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою , яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_2 , що діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявами про надання захисту в Україні щодо себе та в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Державної міграційної служби України від 25.07.2024 р. № 124-24 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням від 25.07.2024 р. № 125-24 ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25 та 26.11.2024 року позивачі отримали повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 86 та № 87 від 31.07.2024 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Отже, з листопада 2024 року позивачі дізнались про порушення своїх прав.

Не погоджуючись з рішеннями Державної міграційної служби України від 25.07.2024 р. № 124-24 та від 25.07.2024 р. № 125-24, позивачі звернулись до суду з даним позовом.

Доводи позову мотивовані тим, що позивачка ОСОБА_1 є громадянкою Таджикистану. У разі повернення до країни походження існує ризик переслідувань, на підставі її політичних поглядів та релігійних переконань. Позивачка разом з чоловіком є членами організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», яка визнана терористичною організацією та заборонена у Таджикистані. Отже, існує ризик переслідування позивачки у разі її повернення до Республіки Таджикистан по причинах, що підпадають під перелік підстав для надання статусу біженця або додаткового захисту згідно п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач ОСОБА_2 є громадянином російської федерації, а країною його громадянської належності є Таджикистан. У 2005 році у зв`язку із постійними переслідуваннями був змушений змінити свої установчі дані на ОСОБА_5 . Маючи цілком обґрунтовані побоювання за своє життя, стати жертвою переслідувань через релігійні та політичні переконання, позивач змушений був покинути Республіку Таджикістан та виїхати до російської федерації, де постійно проживав до 2017 року та отримав паспорт громадянина російської федерації на установчі дані ОСОБА_5 , а також продовжив свою релігійну та викладацьку діяльність, як член організації «Хізб ут-Тахpip альь-Ісламі». У разі повернення до країни походження, а також до країни громадянської належності у позивача існує ризик переслідувань, на підставі його політичних поглядів та релігійних переконань. Позивач є членом організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», яка визнана терористичною організацією та заборонена у РФ та Таджикистані. У Таджикистані до позивача неодноразово приходили із обшуками представники таджицьких правоохоронних органів, зокрема Шостий відділ по боротьбі із тероризмом. У 2005 році проти позивача було порушена кримінальна справа у зв`язку із членством організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», також його брат був засуджений до тюремного ув`язнення у зв`язку із членством в організації. Отже, існує ризик переслідування позивача у разі повернення до РФ та Республіки Таджикистан по причинах, що підпадають під перелік підстав для надання статусу біженця або додаткового захисту згідно п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту».

Ухвалою суду від 09.12.2024 року у справі №420/37097/24 відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку ст. 262 КАС України).

Ухвалою суду від 30.12.2024 року у справі №420/37092/24 відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку ст. 262 КАС України).

Ухвалою суду від 21.01.2025 року об`єднано в одне провадження адміністративні справи №420/37092/24 та № 420/37097/24 під загальним номером №420/37097/24. Розпочато спочатку розгляд адміністративної справи №420/37097/24 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які також діють в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень та зобов`язання вчинити дії.

Відповідачем подано відзиви на позовні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та копії матеріалів їх особових справ.

Відповідно до відзиву, відповідач проти задоволення позову заперечує, з позовними вимогами не погоджується, з огляду на наступне.

Відповідач зазначає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачами інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи в якості причин звернення за наданням міжнародного захисту вказано ризик застосування переслідування за ознакою релігійних переконань. Інші об`єктивні причини або обставини в ході розгляду заяви не виявлені.

Проведеним аналізом наданої позивачем інформації встановлено, що ОСОБА_1 (дівоче прізвище - ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою Таджикистану, уродженкою м. Гафуров (Таджикистан). За національністю належить до узбеків, за віросповіданням мусульманин-суніт, дотримується заповітів Ісламу в ідеології Хізб ут-Тахрір, починаючи з 2000-х років. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ) є особою з подвійним громадянством (Таджикистан/росія), уродженцем м. Гафуров (Таджикистан) під установчими даними ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . За національністю узбек, за віросповіданням мусульманин-суніт, дотримується заповітів Ісламу в ідеології «Хізб ут-Тахрір», починаючи з 2000-х років. За сімейним станом одружений з 07.10.2003 на гр. Таджикистану на установчі дані ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з якою має спільних дітей.

Неповнолітні діти проходять за особовою справою матері, повнолітній син ОСОБА_10 проходить за окремою процедурою ( НОМЕР_1 ), доньку ОСОБА_11 виведено в окрему процедуру по досягненню повноліття ( НОМЕР_2 ).

Щодо історії потрапляння на територію України. Позивач ОСОБА_2 наприкінці 2005 року нелегально виїхав з Таджикистану до Киргизстану, зі слів, через порушену кримінальну справу по діяльності «Хізб ут-Тахрір», до якої належав рідний брат позивача. На території Киргизстану, зі слів, незаконно оформив паспортний документ громадянина вказаної держави на інші установчі дані ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , документ був використаний для законного в`їзду на територію росії. На території рф позивач легалізувався за паспортним документом громадянина Киргизстану, пройшов спрощену процедуру набуття громадянства рф відповідно до угоди між Республікою Білорусь, Республікою Казахстан, Киргизькою Республікою і російською федерацією про спрощений порядок набуття громадянства від 26.02.1999. Проживав на території рф протягом 11 років (2006 2017 роки), користувався усіма правами та обов`язками громадянина рф, працював різноробочим, займався активною релігійною діяльністю в забороненій організації «Хізб ут-Тахрір», займався пошуком і вербуванням нових членів з числа мігрантів та вихідців з країн Середньої Азії. З усних тверджень, в 2017 році було заарештовано двох учнів позивача, які належали до організації «Хізб ут-Тахрір», яка заборонена в росії. З метою уникнення ймовірного кримінального переслідування позивач офіційно вибув з рф до України як громадянин росії ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , використовуючи паспортний документ для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 . Державний кордон України перетнув 12.07.2017, офіційно, через пункт пропуску «Бачівськ». Після потрапляння до України позивач оселився в м. Одесі, в серпні 2017 року дружина та діти приїхали до нього з території рф, у подальшому родина як нелегальні мігранти проживали в Україні. В Україні позивач неофіційно працює різноробочим, продовжує займатись релігійною діяльністю «Хізб ут- Тахрір».

Позивачка ОСОБА_1 наприкінці 2007 року виїхала з малолітніми дітьми з Таджикистану до рф. Зі слів, через переслідування чоловіка правоохоронними структурами країни, що було пов`язане з його членством в структурі «Хізб ут-Тахрір». На території рф проживала протягом 10 років (2007 - 2017), займалась вихованням дітей, будь-яку діяльність в структурі «Хіз ут-Тахрір» на території росії не здійснювала. У серпні 2017 року заявниця та діти приїхали до з території рф до України, у подальшому родина як нелегальні мігранти проживали в Україні. В Україні позивачка не працює, будь-яку іншу діяльність не здійснює, водночас вважає себе членом «Хізб ут-Тахрір».

09.01.2024 позивачі звернулися із відповідними заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось із зволіканнями, та заявників притягнено до адміністративної відповідальності за ст.203 КУпАП.

Відповідач вказує, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивачі звернулись із заявою про набуття міжнародного захисту лише у січні 2024, тобто через майже 7 років після потрапляння на територію України та перебування на території України довгий час у якості нелегального мігранта.

Щодо переслідування через належність до «Хізб ут-Тахрір», у відзиві зазначено наступне. Неможливість повернення до Таджикистану позивачі обґрунтовують свою належністю до організації «Хізб ут-Тахрір», діяльність якої є офіційно забороненою в країні їх громадянської належності та рф. Щодо діяльності вказаної організації на території України, відповідно до ІКП, структура «Хізб ут-Тахрір» не є офіційно зареєстрованою, діяльність пов`язана з відокремленим дотриманням заповітів Ісламу обмежувального характеру, спрямованого на побудову держави «Халіфат». Методи «Хізб ут- Тахрір» мають закритий характер, організація не практикує відкриті насильницькі методи. В ході опитування позивачі надали деталізовані пояснення щодо вступу та подальшої діяльності в організації; володіють інформацією про заборону структури та про законне переслідування з боку країни громадянської належності. Позивач ОСОБА_2 відхиляє обов`язок громадянина дотримуватись національного законодавства Таджикистану (арк. 7 співбесіди від 24.01.2024 року), зокрема не визнає Конституцію, режим світської держави тощо (арк. 3 співбесіди від 21.02.2024 року); не приймає та свідомо ігнорує законодавство країн світу (у тому числі України та інших країн), якщо в державах діють законодавчі норми, що суперечить законам ісламського права - шаріату (арк. 3, 5 співбесіди від 21.02.2024 року), вважає, що будь-які закони повинні бути побудовані на основах шаріату (арк. 15 співбесіди від 24.01.2024 року); вважає, що лише ісламська ідеологія в інтерпретації «Хізб ут- Тахрір» є єдиною, вірною та такою, якої він має дотримуватись в обов`язковому порядку (арк. 7 співбесіди від 24.01.2024 року); не приймає світські і демократичні норми поведінки в суспільстві, відхиляє можливість права на свободу думки, совісті та релігії (арк. 7, 8 співбесіди від 29.02.2024 року); вважає цілком прийнятним порушувати чинне законодавство будь-якої країни у випадку, якщо таке законодавство не узгоджується з нормами шаріату (арк. 5 співбесіди від 21.02.2024 року); дотримується ідеї утворення «ісламської держави», що дозволить поглинути існуючі світові країни, через поширення норм шаріату та скасування будь-яких демократичних принципів управління (арк. 6 співбесіди від 29.02.2024 року); фактично виправдовує діяльність радикальних ісламістських угрупувань, які діють у регіонах, де відбуваються внутрішні чи міжнародні збройні конфлікти (арк. 5 співбесіди від 29.02.2024 року).

З цього приводу у відзиві зазначено, що аналіз рішень Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ) у рішеннях, що стосуються діяльності «Хізб ут-Тахрір», а саме «Hizb ut-Tahrir mа інші прокти Німеччини» та «Касимахунов та Сайбаталов проти Росії» об`єктивно вказує на відсутність порушень статей 9 з боку держав-учасниць (свобода думка, совісті і релігії), 10 (свобода вираження поглядів), 11 (свобода зібрань та об`єднання), 13 (право на ефективний засіб правового захисту) або 14 (заборона дискримінації) Європейської Конвенції з прав людини 1950 року щодо членів «Хізб ут-Тахрір» в контексті законності їхнього переслідування відповідно до звичайного права (додаток № 10 до висновку). Також, заборона діяльності «Хізб ут-Тахрір» не створює ситуації переслідування послідовників вказаної організації за «політичними мотивами» за змістом Конвенції про статус біженців 1951 року. Зокрема, через неприйняття загальних демократичних цінностей структура не здійснює офіційної реєстрації власної політичної сили в країнах, де вона здійснює власну діяльність. За змістом проаналізованих рішень ЄСПЛ встановлено, що заборона діяльності «Хізб ут-Тахрір» не створює порушення на свободу вираження поглядів відповідно до статті 10 Європейської Конвенції з прав людини 1950 року.

У відзиві зазначено, що за результатами аналізу та перевірки відповідності підстав, викладених в заяві, анкеті та протоколах співбесід з позивачами, вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, встановлено, що вони не мають обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою також підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, в контексті надання позивачам додаткового захисту, через недоведеність фактів побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

23.01.2025 року представником позивачів подано відповідь на відзив.

У відповіді на відзив представник позивача наполягає на тому, що у разі повернення до країни походження існує ризик переслідувань позивачів на підставі політичних поглядів та релігійних переконань за членство в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», яка визнана терористичною організацією та заборонена у Таджикистані та рф, звідки прибули позивачі.

Інші заяви по суті справи учасниками справи не надавались.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд вирішує справу за наявними у ній матеріалами в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є особою з подвійним громадянством. Під установчими даними ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином Республіки Таджикистан, уродженцем м. Гафуров (Таджикистан). Під установчими даними ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином російської федерації.

За національністю узбек, за віросповіданням мусульманин-суніт, дотримується заповітів Ісламу в ідеології «Хізб ут-Тахрір», починаючи з 2000-х років.

За сімейним станом одружений з 07.10.2003 року на громадянці Таджикистану на установчі дані ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з якою має спільних дітей:

син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець та громадянин Таджикистану;

донька ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженка та громадянка Таджикистану;

донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка Росії, громадянка Таджикистану;

син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Росії, громадянин Таджикистану.

Наприкінці 2005 року ОСОБА_7 нелегально виїхав з Таджикистану до Киргизстану, зі слів, через порушену кримінальну справу по діяльності «Хізб ут-Тахрір», до якої належав рідний брат заявника. На території Киргизстану, зі слів, незаконно оформив паспортний документ громадянина вказаної держави на інші установчі дані ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , документ був використаний для законного в`їзду на територію рф.

У травні 2006 року потрапив до рф, м. Москва, в тому ж році возз`єднався із родиною, а саме дружиною та дітьми, які переїхали до нього з Таджикистану. На території РФ легалізувався за паспортним документом громадянина Киргизстану, пройшов спрощену процедуру набуття громадянства РФ відповідно до угоди між Республікою Білорусь, Республікою Казахстан, Киргизькою Республікою і Російською Федерацією про спрощений порядок набуття громадянства від 26.02.1999 року.

У матеріалах особової справи наявна копія паспорту громадянина РФ на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виданий 11.11.2014 року, строк дії до 11.11.2019 року.

На території рф проживав протягом 11 років. З усних тверджень, в 2017 році було заарештовано двох учнів заявника, які належали до організації «Хізб ут-Тахрір», яка заборонена в Росії.

З метою уникнення ймовірного кримінального переслідування заявник офіційно вибув з РФ до України як громадянин рф ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , використовуючи паспортний документ для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 .

Державний кордон України перетнув 12.07.2017 року, офіційно, через пункт пропуску «Бачівськ». Після потрапляння до України оселився в м. Одесі, в серпні 2017 дружина та діти приїхали до нього з території РФ, у подальшому родина як нелегальні мігранти проживали в Україні.

10.01.2024 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення за міжнародним захистом повідомив, що має побоювання повертатися до країни громадянської належності через наявне, з усних тверджень, кримінальне переслідування на території Таджикистану, пов`язане з діяльністю в структурі «Хізб ут-Тахрір», яку офіційно заборонено та визнано терористичною як на території Таджикистану, так і на території рф.

Під час процедури з позивачем проведено анкетування від 16.01.2024 року та три співбесіди від 24.01.2024, 21.02.2024 та від 29.02.2024 року, процедуру проведено без залучення перекладача, рідною для заявника мовою.

10.06.2024 року заступником начальника Головного управління ДМС України в Одеській області затверджений Висновок по справі № 2024OD0004 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Висновку, клопотання заявника не містить умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Таджикистану та Росії.

Також, відсутні умови, які можуть вплинути на надання заявнику додаткової форми захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст.1 Закону, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в Таджикистані та РФ через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Відповідно до абзацу п`ятого статті 6 Закону, рекомендовано ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Таджикистан на установчі дані ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який одночасно є громадянином Російської Федерації на установчі дані ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням ДМС України від 25.07.2024 року № 125-24, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Таджикистан та РФ ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ).

Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.07.2024 року № 86 позивач отримав 26.11.2024 року, про що свідчить його підпис про отримання на копії повідомлення.

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою Таджикистану, уродженкою м. Гафуров (Таджикистан). За національністю належить до узбеків, за віросповіданням мусульманин-суніт, дотримується заповітів Ісламу в ідеології «Хізб ут-Тахрір», починаючи з 2000-х років.

За сімейним станом заміжня з 07.10.2003 року за гр. Таджикистану на установчі дані ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_4 (особа також має громадянство рф за установчими даними ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ), з яким має наступних спільних дітей:

син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець та громадянин Таджикистану;

донька ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженка та громадянка Таджикистану;

донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка Росії, громадянка Таджикистану;

син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Росії, громадянин Таджикистану.

Наприкінці 2007 року виїхала з малолітніми дітьми з Таджикистану до рф, зі слів, через переслідування чоловіка правоохоронними органами країни, що було пов`язане з його членством в структурі «Хізб ут-Тахрір».

На території РФ проживала протягом 10 років (2007 - 2017 роки), займалась вихованням дітей, діяльність в структурі «Хіз ут-Тахрір» на території Росії не здійснювала. З усних тверджень, в 2017 році було заарештовано двох учнів її чоловіка, які належали до забороненої в рф організації «Хізб ут-Тахрир». З метою уникнення ймовірного кримінального переслідування чоловік заявниці офіційно вибув з рф до України, як громадянин рф ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , використовуючи паспортний документ для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 . Державний кордон України перетнув 12.07.2017 року, офіційно, через пункт пропуску «Бачівсью» та оселився в м. Одесі.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 разом із дітьми прибули до України з території рф.

У подальшому родина проживали в Україні без законних підстав.

В Україні ОСОБА_1 не працює, будь-яку іншу діяльність не здійснює, водночас вважає себе членом «Хізб ут-Тахрір».

09.01.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Причиною звернення за міжнародним захистом повідомила, що має побоювання повертатися до країни громадянської належності через наявне, з усних тверджень, кримінальне переслідування на території Таджикистану, пов`язане з діяльністю в структурі «Хізб ут-Тахрір», яку офіційно заборонено та визнано терористичною на території Таджикистану.

Відповідно до заяви від 09.01.2024 року, з особою проведено анкетування від 17.01.2024 року та три співбесіди від 25.01.2024, 22.02.2024 та від 12.03.2024 року, процедуру проведено без залучення перекладача, рідною для заявниці мовою.

10.06.2024 року заступником начальника Головного управління ДМС України в Одеській області затверджений Висновок по справі № 2024OD0002 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Висновку, клопотання заявниці не містить умов передбачених п.1 ч. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме: в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Таджикистану. Також відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні її громадянської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертні кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, походження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

З урахуванням вищезазначеного, відповідно до абзаців п`ятого та сьомого статті 6 Закону, рекомендовано ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Республіки Таджикистан на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням ДМС України від 25.07.2024 року № 124-24 відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.07.2024 року № 87 позивачка отримала 25.11.2024 року, про що свідчить її підпис про отримання на копії повідомлення.

Не погоджуючись з рішеннями Державної міграційної служби України від 25.07.2024 року № 124-24 та від 25.07.2024 року № 125-24, позивачі звернулись до суду з позовами, які об`єднані в одне провадження.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, з огляду на зміст п.13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно п. 3.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, у разі відсутності підстав для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: а) забезпечує можливість для заявника особисто або за допомогою законного представника скласти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають міститися такі відомості: прізвище, ім`я (імена), по батькові заявника, дані паспорта або іншого документа, що посвідчує особу (у разі його відсутності - зазначені причини, через які він був утрачений), громадянство/підданство, країна постійного проживання, місце та підстави (за наявності) проживання в Україні, місце, час та спосіб перетинання державного кордону України, відомості про членів сім`ї заявника, підписи заявника або законного представника, перекладача (у разі необхідності), дата складання заяви. Заявник зобов`язаний також надати всі наявні у нього документи та інформацію, що необхідні для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або зазначити причини, через які ці документи та інформація не можуть бути надані, та повідомити, де такі документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити відповідну інформацію. б) реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи у журналі реєстрації заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. г) у разі потреби направляє заявника на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України. ґ) заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник. д) приймає від заявника на зберігання документи: національний паспорт або інший документ, який посвідчує особу заявника, а також документи, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлюється розпискою; е) оформлює особову справу згідно з описом документів, що знаходяться в особовій справі заявника; є) долучає до справи по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви, а також інші, передбачені Законом та цими Правилами, документи; ж) призначає дату та час співбесіди та повідомляє цю інформацію заявникові та його законному представникові (за наявності) під підпис в особовій справі; з) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до п. п.4, 6 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства, як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. У цілому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, вказаний вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців (1998 року), факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Вирішуючи питання щодо правомірності оскаржених рішень Державної міграційної служби України від 25.07.2024 року № 124-24 та від 25.07.2024 року № 125-24 про відмову позивачам у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд виходить з наступного.

Причину звернення за міжнародним захистом ОСОБА_2 пояснює тим, що має побоювання повертатися до країни громадянської належності через наявне, з усних тверджень, кримінальне переслідування на території Таджикистану, пов`язане з діяльністю в структурі «Хізб ут-Тахрір», яку офіційно заборонено та визнано терористичною як на території Таджикистану, так і на території рф.

Під час процедури розгляду заяви відповідачем враховано факт належності позивача до двох громадянств Таджикистану та рф.

Причину звернення за міжнародним захистом ОСОБА_1 пояснює тим, що має побоювання повертатися до країни громадянської належності через наявне, з усних тверджень, кримінальне переслідування на території Таджикистану, пов`язане з діяльністю в структурі «Хізб ут-Тахрір», яку офіційно заборонено та визнано терористичною на території Таджикистану, а також переслідування її чоловіка.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідачем при розгляді заяв позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено відсутність умов, визначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд погоджується із зазначеним висновком відповідача, оскільки матеріалами справи та фактичними обставинами справи не підтверджується переслідувань позивачів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; або обставин/фактів побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Позивачами не надано жодної переконливої інформації, яка б підтверджувала існування у Таджикистані реальної загрози їх життю.

Своєю чергою, проаналізувавши матеріали справи, суд не установив будь-яких елементів переслідування позивачів через членство у партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі на території Таджикистану чи рф.

Крім того, на думку Європейського суду з прав людини Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не є виключно мирною організацією, запропоновані нею зміни в конституційному устрої держав (наприклад, встановлення різних правових систем для різних категорій віруючих) є несумісними з принципами демократичного суспільства, а сама організація відмовляється від участі в демократичному процесі для досягнення влади (відповідно до рішення ЄСПЛ по справі Касимуханов і Сайбаталлов проти Росії (Kasymakhunov and Saybatalov v. Russia, №26261/05 и 26377/06).

Аналіз рішень Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ) у рішеннях, що стосуються діяльності «Хізб ут-Тахрір», а саме «Hizb ut-Tahrir mа інші прокти Німеччини» та «Касимахунов та Сайбаталов проти Росії» об`єктивно вказує на відсутність порушень статей 9 з боку держав-учасниць (свобода думка, совісті і релігії), 10 (свобода вираження поглядів), 11 (свобода зібрань та об`єднання), 13 (право на ефективний засіб правового захисту) або 14 (заборона дискримінації) Європейської Конвенції з прав людини 1950 року щодо членів «Хізб ут-Тахрір» в контексті законності їхнього переслідування відповідно до звичайного права (додаток № 10 до висновку).

Також, заборона діяльності «Хізб ут-Тахрір» не створює ситуації переслідування послідовників вказаної організації за «політичними мотивами» за змістом Конвенції про статус біженців 1951 року. Зокрема, через неприйняття загальних демократичних цінностей структура не здійснює офіційної реєстрації власної політичної сили в країнах, де вона здійснює власну діяльність.

За змістом проаналізованих рішень ЄСПЛ встановлено, що заборона діяльності «Хізб ут-Тахрір» не створює порушення на свободу вираження поглядів відповідно до статті 10 Європейської Конвенції з прав людини 1950 року.

Крім того, достовірні докази переслідування позивача у країні його походження відсутні та позивачам не відомі.

Також судом не встановлено підтверджених доказами обставин переслідування заявників, психологічного або фізичного насильства з боку уряду за власні релігійні переконання.

За наведених обставин суд робить висновок, про відсутність конкретних підстав, через які позивачі можуть бути визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного, оцінивши докази, які є у справі, суд дійшов висновку, що оскільки у позивачів відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, то їх звернення вважаються необґрунтованими, що в свою чергу стало підставою для прийняття відповідачем рішень про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відтак, оскаржені рішення Державної міграційної служби України від 25.07.2024 року № 124-24 та від 25.07.2024 року № 125-24 є правомірними, тому підстави для їх скасування у суду відсутні.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що об`єднана позовна заява задоволенню не підлягає.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 4-9, 21, 72, 74-78, 90, 132, 139, 242-246, 255, 262, 291, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 (вул. Кіри Муратової, 7, м. Одеса, 65023), які також діють в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ) про визнання протиправними та скасування рішень та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку і строки, встановлені ст.ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук

.