Справа № 420/3677/25
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2025-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3677/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванова Е.А., розглянувши у спрощеному позовному порядку в приміщенні суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вищевказаним позовом до суду у якому просить визнати неправомірними дії Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі відповідач) щодо неналежного розгляду в повному об`ємі «заяви до поліції про розшук дитини та надання відомостей про місце знаходження дитини " від 05.01.2025 року позивача;

- зобов`язати відповідача розглянути повторно "заяву до поліції про розшук дитини та надання відомостей про місце знаходження дитини " від 05.01.2025 року позивача у відповідності до висновків суду, мотивуючи це тим, що він 05.01.2025 подав заяву до поліції про розшук дитини та надання відомостей про місце знаходження дитини , через електронну пошту з ЕЦП в якому ставив ряд запитань з доданням копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 та свого паспорта, а саме подати у розшук малолітню дитину ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України. Встановити місце знаходження, перебування дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України. Надати документальне підтвердження місце знаходження перебування дитини ОСОБА_2 , надати інформацію про місце знаходження перебування дитини ОСОБА_2 , батькові ОСОБА_1

27.01.2025 року відповідач надав йому відповідь про те, що проведеною перевіркою працівниками поліції місцезнаходження доньки - ОСОБА_3 було встановлено та прийнято заяву про припинення розшукових заходів відносно дитини від матері останньої - ОСОБА_4 . У заяві ОСОБА_5 повідомляє про те, що ОСОБА_3 з моменту народження проживає із нею, протиправних дій відносно дитини не скоєно. Також ОСОБА_5 , посилаючись на вимоги Закону України від 01.06.2010 № 2297 «Про захист персональних даних», заборонила поширювати конфіденційну інформацію стосовно неї та дитини. Враховуючи факт встановлення місцезнаходження ОСОБА_3 оголошення її розшуку не є доцільним. "

Позивач вважає, що відповідач не надав відповідь на два питання, а саме щодо документального підтвердження місця знаходження перебування дитини та надання інформації про місце знаходження перебування дитини, що є порушує право та повагу до його сімейного життя, щодо його доньки.

Ухвалою від 10.02.2024 року відкрито позовне провадження та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

21.02.2025 року від представника відповідача до суду надійшов відзив у якому він просить відмовити у задоволенні позову з підстав того, що заяву позивача від 05.01.2025 року, відповідачем (27.01.2025 вих. № 3311-2025) та відділенням поліції № 2 ОРУП № 1 (30.01.2025 вих. № 60.7/423) надані повні та обґрунтовані відповіді у строки та порядку встановлених чинним законодавством України.

По-друге, доводи які наводить позивач на аркуші 4 позовної заяви, не підтверджені жодними доказами. Позивач формує свою правову позицію на підставі не підтверджених фактів, тощо, щодо місцезнаходження його колишньої дружини ОСОБА_6 . Документів на підтвердження виїзду за межі держави ОСОБА_6 , не надає. У зв`язку із чим отримавши відповідь від Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України від 07.10.2024 за вих. № 19/ К-14038/15412, щодо періодів перетинання державного кордону ОСОБА_7 , дійшов до хибного висновку, що ОСОБА_7 , перебуває в Україні без належного батьківського догляду, що в подальшому його і схвилювало.

Керівником Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, було роз`яснено позивачу, що відомості, щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є інформацією з обмеженим доступом, захист якої від неналежного поширення забезпечується Конституцією України, Законами України № 2657-ХІІ від 02.10.1992 року, № 2297-УІ від 01.06.2010 року.

Під час відпрацювання заяви позивача від 05.01.2025 року, поліцейськими в межах наділених Законом повноважень, було встановлено, що фактичне місцезнаходження ОСОБА_6 , разом з останньою проживає дитина ОСОБА_2 , на підставі розпорядження Солом`янської районної державної адміністрації в місті Києві від 23.02.2018 року № 124 та рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17.05.2018 року по справі № 753/300/18, яка перебуває під наглядом матері та нічого дитині не загрожує, підстави для оголошення в розшук - відсутні.

Більше того, ОСОБА_6 , подала заяву поліцейським від 24.01.2025 року, в якій заборонила розголошувати місце перебування та звернула увагу на те, що заявник неодноразово погрожував їй викрасти дитину. При спілкуванні з дитиною - ОСОБА_7 , остання просила не повідомляти місце свого мешкання батьку (заявнику) - ОСОБА_1 , зазначила, що не бажає спілкуватися з батьком та просить її захистити від нього, тому що вона себе погано почуває у його присутності.

Також відповідач посилається на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10.05.2024 року по справі № 523/4314/24, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17.05.2018 року по справі № 753/300/18 яким позов ОСОБА_6 , задоволено, шлюб між позивачем та ОСОБА_6 , розірвано. Зазначає, що судом під час розгляду справи було встановлено, що у заяві позивач вказала, що за час, наданий судом для примирення, вона остаточно впевнилась, що між нею та відповідачем зникли почуття взаємної любові, поваги, дружби і взаємодопомоги.

Впродовж цього строку відповідач постійно влаштовував сварки і викликав поліцію, тобто фактично знущався над нею і дитиною. На даний час щодо відповідача складено протокол за домашнє насильство, який переданий на розгляд до суду. За таких обставин подальше збереження шлюбу буде фактичним примушенням її до сумісного проживання, що суперечить моральним принципам суспільства, нормам національного та міжнародного права.

Постановою Верховного суду від 27.11.2024 року по справі № 752/21544/18, в розділі «Фактичні обставини справи встановленні судами», встановлено, що 11 червня 2018 року постановою Солом`янського районного суду м. Києва (справа № 760/11373/18) та 26 червня 2018 року постановою Голосіївського районного суду м. Києва (справа № 752/12845/18) позивача визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених статтею 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) (вчинення домашнього насильства), та накладено на нього стягнення у вигляді штрафів.

23 січня та 22 травня 2019 року постановами Київського апеляційного суду постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року та Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року скасовані, а провадження в справах закрито у зв`язку з відсутністю в діях позивача складів адміністративних правопорушень, передбачених статтею 173-2 КУпАП. Вивчивши вищенаведені рішення районних та апеляційного судів, вбачається, що провадження у справі закрито на підставі п.1ч.1. ст. 247 КУпАП. Суди прийшли до таких висновків, беручи до уваги не своєчасність складання адміністративних протоколів, що є порушенням ч. 2 статті 254 КУпАП.

Відповідач вважає, що обставини, які встановленні під час складання та розгляду цих адміністративних матеріалів, мається на увазі саме події, які передували складанню адміністративних протоколів, в тому числі в судах І та ІІ інстанції є важливими для повного та всебічного розгляду цієї справи.

Беручи до уваги обставини, які були встановлені Дарницьким районним судом м. Києва під час розгляду справи про розірвання шлюбу, зрозуміло не бажання та заборона ОСОБА_6 , на поширення конфіденційної інформації, щодо адреси мешкання дитини. І тут питання не в пріоритетах приватного життя матері дитини. Питання в забезпеченні прав громадян України, які передбачені Конституцією України та Законами, які наведені вище. В цілому, щоб зрозуміти обставини спірних правовідносин та психоемоційний стан дитини варто дослідити постанову Верховного суду по справі № 752/21544/18 від 27.11.2024 року. В зазначеній постанові судом детально встановленні обставини взаємовідносин колишнього подружжя та дитини з кожним із батьків, психологічний стан дитини та її ставлення до батька (позивача). Позивач не надав ані до органів Національної поліції, ані до суду, документів, договору який міг бути укладений на виконання положень частини 4 статті 157 Закону України № 2947-Ш від 10.01.2002 року, які б урегульовували спірні правовідносини в спеціальний спосіб. Фактично спірні правовідносини врегульовані рішеннями судів, які набрали законної сили та розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації (органу опіки та піклування) від 23.02.2018 року № 124, яке на момент виникнення спірних правовідносин було діючим. Викладене вище також підтверджується листом УКР ГУНП в Одеській області від 19.02.2025 року № 9759-2025. Враховуючи вищенаведене, вважає, що позов подано безпідставно та необґрунтовано, жодних законних прав позивача під час розгляду його заяви порушено не було, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

21.02.2025 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

27.02.2025 року від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив.

05.03.2025 року та 20.03.2025 року від позивача до суду надійшли додаткові пояснення.

Ухвалою суду від 24.03.2025 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про долучення доказів.

Ухвалою суду від 24.03.2025 року відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про витребування доказів та виклик свідків.

Ухвалою суду від 24.03.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Дослідивши зміст заяв по суті справи, надані до суду письмові докази у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Обставини справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та матір`ю якої є ОСОБА_6 .

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був розірваний та за Розпорядженням Солом`янської районної державної адміністрації в м.Києві від 23.02.2018року місце проживання малолітньої донька визначено із матір`ю, яка переїхала жити до м.Одеси разом із донькою. Через наявну у позивача інформацію, про те, що матір доньки ОСОБА_6 в 2023 році покинула територію України без доньки 05.01.2025 позивач подав заяву через електрону пошту з ЕЦП до поліції про розшук дитини ОСОБА_2 13.02.2015року та надання відомостей про її місце знаходження, в якому поставив низку питань з проханням подати у розшук малолітню дитину ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України. Встановити місце знаходження, перебування дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України. Надати документальне підтвердження місця знаходження перебування дитини ОСОБА_2 . Надати інформацію про місце знаходження перебування дитини ОСОБА_2 , батькові ОСОБА_1 ..

27.01.2025 року відповідач надав позивачу відповідь про те, що проведеною перевіркою працівниками поліції місцезнаходження доньки - ОСОБА_3 було встановлено та прийнято заяву про припинення розшукових заходів відносно дитини від матері останньої - ОСОБА_4 . У заяві ОСОБА_5 повідомляє про те, що ОСОБА_3 з моменту народження проживає із нею, протиправних дій відносно дитини не вчинялось. Також ОСОБА_5 , посилаючись на вимоги Закону України від 01.06.2010 № 2297 «Про захист персональних даних», заборонила поширювати конфіденційну інформацію стосовно неї та дитини. Враховуючи факт встановлення місцезнаходження Є. Крепосняк оголошення її розшуку не є доцільним.

Позивач вважає, що відповідач не надав відповідь на два питання, а саме щодо надання документального підтвердження місця знаходження перебування дитини та надання інформації про місце знаходження перебування дитини, що порушує право та повагу до його сімейного життя, щодо його доньки.

Не погодившись із вказаною відповідь позивач звернувся до суду із позовом.

Джерела права та висновки суду.

Відповідно до стаття 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно ст.13. Сімейного кодексу України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Згідно ч.5 ст.7 КАС України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Законом України від 20 вересня 2006 року N 166-V ратифіковано Конвенцію про контакт з дітьми.

Згідно ст.2. Конвенції про контакт з дітьми (ETS N 192) для цілей цієї Конвенції: a) "контакт" означає: i) перебування дитини протягом обмеженого періоду разом з особою, яку зазначено в статті 4 або 5 і з якою вона зазвичай не проживає, чи зустріч з такою особою;

ii) будь-яку форму спілкування між дитиною й такою особою; iii) надання інформації такій особі про дитину або дитині про таку особу;

b) "розпорядження про контакт" означає рішення судового органу стосовно контакту, зокрема угоду про контакт, яка була ухвалена компетентним судовим органом або формально складена чи зареєстрована як автентичний документ і яка підлягає виконанню;

c) "дитина" означає особу віком до 18 років, стосовно якої розпорядження про контакт може бути видане або виконане в Договірній Державі.

Згідно ст.4 Конвенції про контакт з дітьми дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним.

Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Згідно ст.291 Цивільного кодексу України фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю.

Фізична особа не може бути проти її волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом.

Фізична особа має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває.

Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ст.8 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у п.53 рішення по справі «М.Р. та Д.Р. проти України» нагадав, що хоча основною ціллю статті 8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання органів державної влади, додатково можуть існувати позитивні зобов`язання, притаманні ефективній «повазі» до сімейного життя. Щодо обов`язку держави вживати позитивні заходи стаття 8 передбачає право одного з батьків вживати заходи з метою возз`єднання з дитиною та обов`язок національних органів влади вживати такі заходи (див., наприклад, рішення у справах «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії» (Ignaccolo-Zenide v. Romania), заява № 31679/96, пункт 94, ЄСПЛ 2000-І, «Момуссо та Вашингтон проти Франції» (Maumousseau and Washington v. France), заява № 39388/05, пункт 83, від 06 грудня 2007 року, та «Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії» [ВП] (Neulinger and Shuruk v. Switzerland) [GC], заява № 41615/07, пункт 140, ЄСПЛ 2010).

Згідно сти.5 Сімейного кодексу України Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство.

Відповідно до ст.7 СКУ жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ст.141 СКУ мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст.150 СКУ батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Як встановлено судом та матеріалами справи не спростовано, що відносно позивача жодних обмежень судових органів щодо контактів із донькою не приймалось, так само до нього не вживались спеціальні заходи щодо протидії домашньому насильству визначені ст.24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII, а тому суд відхиляє посилання відповідача як на підставу не надання інформації на зміст судового рішення, предметом спору якого не було питання обмеження права батька на спілкування чи контакт із дитиною.

Щодо посилання відповідача на наявність заборони матері дитини ОСОБА_6 на надання позивачу інформації про місцезнаходження доньки ОСОБА_2 , то суд зазначає наступне.

На підтвердження даної обставини суду надана письмова заява від ОСОБА_6 яка зареєстрована в відділенні поліції №2 ОРУП №1 ГУПН в Одеській області 24.01.2025 року у якій остання повідомляє, що дитина мешкає разом із нею, та просить не повідомляти йому її та доньки місцезнаходження, через побоювання за життя та здоров`я дитини (копія знаходиться в матеріалах справи).

З матеріалів розгляду заяви ОСОБА_1 вбачається, що розгляд його заяви було доручено перевірити відділенню поліції №2 ОРУП №1 ГУ НП в Одеській області.

За результатами розгляду звернення була складена доповідна записка інспектором СЮП ВП Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області л-том поліції Осадчою А. в якій вона посилається на заяву ОСОБА_6 та пропонує розгляд матеріалів №509 від 16.01.2025 року закінчити, та надати відповідь заявнику.

Проте ані в заяві ОСОБА_6 , ані в доповідної записки не зазначено місце проживання ОСОБА_6 та дитини, тоді як позивач повідомляв, про те що по наявній у нього інформації ОСОБА_6 покинула межі України, тоді як донька згідно даних Прикордонної служби України межи України з 2021 року не покидала.

Та з доповідної записки не вбачається, яким чином заява позивача про розшук дитини була перевірена виходячи із заяви ОСОБА_8 поданої особисто відповідачу 24.01.2025р., тоді як згідно відповіді Головного центру спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вих.№19/8483-25 від 30.01.2025 року станом на 30.01.2025 року ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 . 21.07.2023 року виїхала через пункт пропуску Шегіни з України та не повернулась (копія в матеріалах справи).

За урахуванням вищенаведеного вбачається, що ОСОБА_6 не могла подати особисто заяву до відповідача, та на яку посилався інспектор Осадча А., а даних щодо отримання її в іншій спосіб матеріали справи не містять.

Крім того у заяві ОСОБА_6 від 24.01.2025р. відсутні дані адреси її місця проживання на порушення приписів статті 5 Закону України "Про звернення громадян" 1996 р.

Та як вже зазначив суд з матеріалів перевірки не вбачається, що працівником поліції були проведені дії з особистої зустрічі з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 для встановлення вказаних осіб та їх фактичного місця проживання/перебування, тоді як матеріали не містять перевірку щодо даних реєстрації місця проживання.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що відповідач неправомірно не надав позивачу відомості щодо місця знаходження його доньки та не в повному обсязі розглянув заяву позивача до поліції про розшук дитини та надання відомостей про місце знаходження дитини від 05.01.2025 року, а тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, щляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути "заяву до поліції про розшук дитини та надання відомостей про місце знаходження дитини " від 05.01.2025 року позивача з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на вищенаведене, суд вважає що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Щодо направлення окремої ухвали суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 249 КАС України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення (ч.4 ст.249 КАС України).

Окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.

Необхідність її винесення зумовлена завданнями адміністративного судочинства - захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових, службових осіб у процесі здійснення ними управлінських функцій.

Стаття 249 КАС України дає можливість суду відреагувати на деякі порушення закону, стосовно яких він не може самостійно вжити заходів для усунення цих порушень, причин та умов, що їм сприяли, для встановлення винних осіб та притягнення їх до юридичної відповідальності.

Суд вважає за необхідне зазначити, що окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому.

Підставою для винесення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для винесення окремої ухвали немає.

З викладеного вбачається, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду та здійснюється, якщо судом виявлено порушення закону та такі порушення є очевидно протиправними.

Суд вважає за необхідне зазначити, що постановлення окремої ухвали є правом суду при наявності очевидно протиправних дій відповідних осіб.

Водночас, позивачем не наведено конкретних обставин, які можуть свідчити про те, що дії відповідача носять очевидний, систематичний протиправний характер та такі дії спрямовані навмисно на грубе порушення прав позивача.

Таким чином, клопотання позивача про винесення окремої ухвали задоволенню не підлягає.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позову додано квитанцію від 05.02.2025 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 968,96грн.

Таким чином з урахування задоволення позовних вимог позивача, суд доходить висновку про необхідність стягнення судового збору у розмірі 968,96грн. сплаченого позивачем з відповідача.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 241-246, 382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області задовольнити.

Визнати неправомірними дії Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо відмови у наданні повної інформації по заяві ОСОБА_1 до поліції "Про розшук дитини та надання відомостей про місце знаходження дитини" від 05.01.2025 року.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 до поліції «Про розшук дитини та надання відомостей про місце знаходження дитини " від 05.01.2025 року з урахуванням висновків суду.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області надати суду протягом 30 днів з дня набрання рішенням законної сили звіт про виконання судового рішення.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) рнокпп НОМЕР_1 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Одеській області м.Одеса вул.Єврейська 12 .

Суддя Е.А.Іванов