Справа № 400/288/25
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2025-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2025 р. № 400/288/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ярощука В.Г., при секретарі судового засідання Друца Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаГоловного управління ДПС у Миколаївській області, вул. Героїв Рятувальників, 6, м. Миколаїв, Миколаївський район, Миколаївська область, 54005,

провизнання протиправними та скасування наказу від 12.12.2024 № 468-о, наказу від 24.12.2024 № 486-о, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,

За участю:

представниці Головного управління ДПС у Миколаївській області Морозової Аліни Дмитрівни

ВСТАНОВИВ:

13 січня 2025 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивачка) до Головного управління ДПС у Миколаївській області (далі відповідач) про:

визнання протиправним і скасування наказа відповідача від 12.12.2024 № 468-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 »;

визнання протиправним і скасування наказа відповідача від 24.12.2024 № 486-о «Про внесення змін до наказу ГУ ДПС у Миколаївській області від 12.12.2024 № 468-о»;

поновлення позивачки на посаді Южноукраїнської державної податкової інспекції Головного управління Державної податкової служби з 31.12.2024;

стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31.12.2024 по дату ухвалення судом рішення;

стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки виплати належних сум, з 30.12.2024 по день фактичного розрахунку;

допущення до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивачки на посаді начальника Южноукраїнської державної податкової інспекції Головного управління Державної податкової служби з 31.12.2024;

допущення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 20.10.2021 її було переведено на посаду начальника Южноукраїнської державної податкової інспекції. У зв`язку зі зміною структури, штатного розпису і скорочення чисельності та штату відповідача позивачці було надано 25.11.2024 пропозицію обійняти ряд посад головного державного інспектора. В цей же день вона надала письмову згоду на переведення її на посаду головного державного інспектора відділу перевірок платників основних галузей економіки, у сфері матеріального виробництва, торгівлі та послуг управління податкового аудиту відповідача шляхом направлення цієї пропозиції через систему «Управління документами». 23.12.2024 позивачка повторно подала відповідачу заяву на вищевказане переведення. Натомість, 02.01.2025 у приміщенні відповідача її було ознайомлено з наказом від 12.12.2024 № 468-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » (далі Наказ № 468-о) та наказом від 24.12.2024 № 486-о «Про внесення змін до наказу ГУ ДПС у Миколаївській області від 12.12.2024 № 468-о» (далі Наказ 486-о), відповідно до яких її звільнено з посади начальника Южноукраїнської державної податкової інспекції відповідача з 30.12.2024. На думку позивачки, вищенаведені накази відповідача є протиправними, оскільки, по-перше, відповідач не забезпечив всупереч нормам статті 87 Закону України «Про державну службу» переведення її на вакантну посаду державної служби до новоствореного державного органу правонаступника, яку вона могла обіймати відповідно до своєї кваліфікації, професійної підготовки та професійної компетентності. По-друге, її було звільнено 30.12.2024, коли вона перебувала на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. По-третє, в порушення статті 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) відповідач станом на день подання цієї позовної заяви взагалі не надав їй письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. Окрім того, їй не було здійснено всіх належних при звільнені виплат, зокрема, не виплачено матеріальну допомогу по тимчасовій непрацездатності, вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, компенсацію за невикористані щорічні відпустки. По-четверте, відповідач невірно розрахував кількість календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки, які підлягають компенсації при звільненні. Тому позивачка вважає, що відповідні накази відповідача підлягають скасуванню, а вона поновленню на посаді. Водночас позивачка закцентувала увагу на тому, що в разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установу реорганізовано рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником.

У відзиві на позовну заяву від 31.01.2025 відповідач заперечив проти позову і просив у його задоволені відмовити повністю. Відзив умотивовано тим, що позивачку попереджено та ознайомлено під підпис 26.11.2024 про наступне звільнення з посади начальника Южноукраїнської ДПІ ГУ ДПС у Миколаївській області не раніше, ніж через 30 календарних днів з моменту ознайомлення з попередженням, а також запропоновано переведення на інші п`ять посад державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Однак, у згоді на переведення на одну із запропонованих посад позивачка зазначила, що вона погоджується на переведення на відповідну посаду із знаходженням робочого місця в м. Південноукраїнськ, хоча вона знала, що робочим місцем за бажаною посадою визначено м. Миколаїв. Про це вона додатково була проінформована посадовими особами управління персоналу відповідача. У зв`язку з тим, що неможливо було перевести позивачку на бажану посаду з визначенням робочого місця у м. Південноукраїнськ, та у зв`язку з відмовою позивачки на переведення на посаду із робочим місцем у м. Миколаєві, відповідач правомірно прийняв наказ від 12.12.2024 № 468-о. Водночас, у зв`язку з тим, що згідно з Наказом № 468-о дата звільнення 25.12.2024 припала на період тимчасової непрацездатності позивачки з 24.12.2024 по 27.12.2024, відповідно до листка непрацездатності від 24.12.2024 № 28036696-1, відповідач прийняв Наказ № 486-о, яким внесено зміни до Наказа № 468-о а саме: змінено дату звільнення з 25.12.2024 на 30.12.2024. Оскільки першим робочим днем наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність було 30.12.2024, відповідач дотримався порядку вивільнення позивачки з посади державної служби, оскільки приймаючи Наказ № 486-о, він не міг передбачити тимчасову непрацездатність позивачки з 27.12.2024 по 30.12.2024 за наявності інформації про закінчення тимчасової непрацездатності 27.12.2024. Відповідач також наголосив на тому, що позивачці у день її звільнення було надано Довідку від 30.12.2024 № 300/41-29-10-02-05, в якій було зазначено про всі нараховані їй суми заробітної плати за грудень 2024 року. Водночас позивачка не заперечила факт нарахування та виплати їй сум, зазначених у цій довідці. Оскільки в день звільнення (30.12.2024) позивачка перебувала на лікарняному, матеріальна допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю та компенсація за невикористані дні відпусток було виплачено їй у найближчий день виплати заробітної плати працівникам відповідача, тобто 15.01.2025. Відтак відсутні правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплат належних сум з 30.12.2024 по день фактичного розрахунку (15.01.2025).

У відповіді на відзиві від 04.02.2025 позивачка підтримала свої позовні вимоги, додатково звернувши увагу на те, що відповідач не повідомив їй про неможливість її переведення на обрану посаду, у зв`язку з чим вона мала легітимні сподівання щодо свого подальшого працевлаштування і не мала підстав для написання заяви про переведення на будь-яку іншу посаду. Крім цього, вакантних посад, які відповідач був зобов`язаний їй пропонувати, в період з 25.11.2024 по 30.12.2024 було значно більше, і вони не були ним запропоновані їй, зокрема, рівноцінну посаду завідувача Південноукраїнського сектору обслуговування платників податків. Що стосується місцезнаходження робочого місця, то враховуючи сталу практику відповідача в організації робочих місць, вона рахувала правильним і легітимним своє сподівання щодо переведення її на запропоновану посаду із місцезнаходженням робочого місця у м. Південноукраїнськ. Позивачка повторно вказала на протиправність звільнення її, як державного службовця, в період тимчасової непрацездатності. Поряд з цим, у Довідці відповідача 30.12.2024 № 300/14-29-10-02-05 була відсутня повна інформація про нараховані та виплачені їй суми при звільненні, а саме: компенсації за невикористані дні щорічних відпусток та матеріальної допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

У запереченні (на відповідь на відзив) від 10.02.2025 відповідач не погодився з викладеними позивачкою у відповіді на відзив доводами, виходячи з наступного. Так, законодавство про працю не поширюється на державних службовців у частині регулювання правовідносин з припинення державної служби за ініціативою суб`єкта владних повноважень, зокрема скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури. Тому доводи позивачки про необхідність пропонувати їй всі вакантні посади, наявні у державному органі, є безпідставними. Відповідач звернув увагу на не можливості переведення позивачки на посаду головного державного інспектора відділу перевірок основних галузей економіки, у сфері матеріального виробництва, торгівлі та послуг управління податкового аудиту ГУ ДПС у Миколаївській області із знаходженням робочого місця в м. Південноукраїнськ. Також він повторно вказав на те, що приймаючи Наказ № 486-о, яким змінено дату звільнення з 25.12.2024 на 30.12.2024, він не міг передбачити тимчасову непрацездатність позивачки з 27.12.2024 по 30.12.2024 за наявності інформації про закінчення тимчасової непрацездатності 27.12.2024.

13.02.2025 позивачка подала до суду додаткові пояснення, в яких вказала на помилковість твердження відповідача про непоширеність законодавства про працю на правовідносини проходження державної служби в частині обов`язку роботодавця запропонувати працівнику, посада якого скорочується, усі наявні вакантні посади. Відповідач на виконання вимог частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» у разі наявності цих перешкод зобов`язаний був повідомити її про ці перешкоди та запропонувати інші вакантні посади. Але відповідачем цього зроблено не було, що свідчить про відсутність перешкод щодо призначення позивачки на обрану нею посаду. Отже, відповідач, приймаючи оскаржувані накази, обрав найбільш несприятливі наслідки для неї, як державного службовця, хоча мав можливість сприяти реалізації її права на продовження трудових відносин та державної служби.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та витребувано у відповідача ряд доказів.

31.01.2025 відповідач подав до суду витребувані в нього докази.

У відзиві на позовну заяву від 31.01.2025 відповідач заявив клопотання про розгляд справи за участі його представника у судовому засіданні.

12.03.2025 Миколаївський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про задоволення клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін 25.03.2025, а також про витребування у відповідача додаткових доказів.

18.03.2025 відповідач надав суду витребуванні докази.

25.03.2025 позивачка у судове засідання не прибула. Натомість 17.03.2025 вона подала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Заслухавши позицію представниці відповідача щодо можливості проведення судового засідання за відсутності позивачки, суд постановив протокольну ухвалу про проведення судового засідання 25.03.2025 за її відсутності (протокол судового засідання від 25.03.2025 № 4260012).

Розглянувши заяви по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Відповідно до запису № 17 трудової книжки позиваки НОМЕР_1 , заповненої 02.08.1985, з 30.10.2021 позивачку було переведено на посаду начальника Южноукраїнскої державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Миколаївській області.

Згідно з пунктом 1 наказу відповідача від 08.11.2024 № 62-ф «Про введення в дію переліку № 1 змін до Штатного розпису на 2024 рік ГУ ДПС у Миколаївській області» з 11.11.2024 введено в дію перелік № 1 змін до Штатного розпису на 2024 рік ГУ ДПС у Миколаївській області, затвердженого в.о. Голови Державної податкової служби України 08.11.2024.

Відповідно до цих змін зі штатного розпису виведено посаду «Начальник ДПІ Южноукраїнської державної податкової інспекції», натомість введено, зокрема, посаду «Завідувач Південноукраїнського сектору обслуговування платників Вознесенської державної податкової інспекції».

25.11.2024 позивачка отримала під особистий підпис Попередження про припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та наступне звільнення, яким її попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з посади начальника Южноукраїнської державної податкової інспекції ГУ ДПС у Миколаївській області не раніше ніж 30 календарних днів з моменту ознайомлення з попередженням.

Одночасно 25.11.2024 їй було надано Пропозицію на переведення на п`ять посад головного державного інспектора, в якій вона власноруч написала, що погоджується з переведенням на посаду головного державного інспектора відділу перевірок платників основних галузей економіки у сфері матеріального виробництва, торгівлі та послуг управління податкового аудиту ГУ ДПС у Миколаївській області із знаходженням робочого місця в м. Південноукраїнськ, вул. Енергобудівників, 5.

Згідно з наказом відповідача від 12.12.2024 № 468-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено позивачку 25.12.2024 з посади начальника Южноукраїнської державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Миколаївській області у зв`язку із скороченням чисельності і штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису відповідача відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

23.12.2024 позивачка подала відповідачу заяву про переведення її на посаду головного державного інспектора відділу перевірок платників основних галузей економіки у сфері матеріального виробництва, торгівлі та послуг управління податкового аудиту ГУ ДПС у Миколаївській області із знаходженням робочого місця в м. Південноукраїнськ, вул. Енергобудівників, 5.

У медичному висновку від 24.12.2024 № М44Р-7Т7В-С4К4-6Р8Х зафіксовано, що позивачка у період з 24.12.2024 по 27.12.2024 була тимчасово непрацездатною.

Наказом відповідача від 24.12.2024 № 486-о «Про внесення змін до наказу ГУ ДПС у Миколаївській області від 12.12.2024 № 468-о» внесено зміни до Наказа № 486-о шляхом зміни дати звільнення позивачки з « 25.12.2024» на « 30.12.2024». Підставою для внесення змін вказано листок непрацездатності від 24.12.2024 № 28036696-1.

Із Наказом № 468-о і Наказом № 486-о позивачка ознайомилась 30.12.2024, що підтверджується її особистими підписами на цих наказах.

Довідкою від 30.12.2024 № 300/14-29-10-02-05 відповідач проінформував позивачку про суми розрахунку при звільненні станом на 30.12.2024.

Поряд з цим, згідно із розрахунковим листом позивачці у січні 2025 року було виплачено компенсацію за 5 днів щорічної основної відпустки і за 15 днів додаткової відпустки, а також лікарняні за 7 днів.

Вважаючи Наказ № 468-о і Наказ № 486-о протиправними, і що відповідач невчасно провів виплату їй всіх належних виплат при звільненні, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частин першої та третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Згідно з частиною п`ятою статті 87 Закону України «Про державну службу» наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

У такому випадку оформлення і видача трудової книжки, а також розрахунок при звільненні проводяться протягом семи днів з дня звільнення.

Таким чином, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державної служби, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Водночас враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 640/24023/11, від 11.05.2023 у справі № 380/9574/21 та від 31.01.2024 у справі № 400/4445/22.

Суд встановив, що відповідно до запису № 17 трудової книжки позиваки НОМЕР_1 , заповненої 02.08.1985, з 30.10.2021 її було переведено на посаду начальника Южноукраїнскої державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Миколаївській області.

Наказом відповідача від 08.11.2024 № 62-ф «Про введення в дію переліку № 1 змін до Штатного розпису на 2024 рік ГУ ДПС у Миколаївській області» з 11.11.2024 введено в дію перелік № 1 змін до Штатного розпису на 2024 рік ГУ ДПС у Миколаївській області, затвердженого в.о. Голови Державної податкової служби України 08.11.2024.

Відповідно до цих змін відбулось скорочення чисельності та штату державної служби, зокрема, виведено зі штатного розпису посаду начальника Южноукраїнської державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Миколаївській області.

25.11.2024 позивачка отримала під особистий підпис Попередження про припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та наступне звільнення, яким її попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з посади начальника Южноукраїнської державної податкової інспекції ГУ ДПС у Миколаївській області не раніше ніж 30 календарних днів з моменту ознайомлення з попередженням.

Одночасно 25.11.2024 їй було надано Пропозицію на переведення на п`ять різних посад головного державного інспектора.

Згідно з пунктами 2 і 3 частини другої статті 6 Закону України «Про державну службу» та Перелік типових посад державної служби в межах рівнів посад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 № 1409 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 05.07.2024 № 794) (далі Перелік типових посад державної служби № 1409), посада начальника Южноукраїнскої державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Миколаївській області відноситься до категорії «Б» посад державної служби, а посади головних державних інспекторів до категорії «В».

Пунктом 6 частини першої статті 2 Закону України «Про державну службу» встановлено, що рівнозначна посада посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

У роз`ясненнях від 06.02.2020 № 84 р/з Національне агентство України з питань державної служби зазначило, що нижчою посадою є посада державної служби, яка належить до нижчої підкатегорії посад державної служби незважаючи на рівень державного органу, а також посада державної служби у державному органі з нижчим рівнем в межах однієї підкатегорії посад державної служби. Натомість вищою посадою є посада державної служби, яка належить до вищої підкатегорії посад державної служби незважаючи на рівень державного органу, а також посад державної служби у державному органі з вищим рівнем у межах однієї підкатегорії посад державної служби.

З вищевикладеного слідує, що посади головних державних інспекторів (посади категорії «В») є нижчими посадами відносно посади начальника державної податкової інспекції (посада категорії «Б»).

Відтак при попередженні позивачки про припинення державної служби з ініціативи суб`єкта призначення та наступне звільнення відповідач запропонував їй лише нижчі посади державної служби.

Водночас ні у відзиві на позовну заяву від 31.01.2025, ні у запереченнях від 10.02.2025, ні у судовому засіданні 25.03.2025 відповідач не навів жодних обставин, які свідчили б про відсутність у нього можливості запропонувати позивачці рівнозначну посаду.

У матеріалах справи відсутні відповідні докази.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивачці, перед тим, як був виданий Наказ № 468-о, відповідач не пропонував рівнозначні посади державної служби.

Проте, обставин відсутності можливості запропонувати позивачці відповідні посади (зокрема та невиключно, посади завідувача Південноукраїнського сектору обслуговування платників Вознесенської державної податкової інспекції, яка передбачена у змінах до штатного розпису відповідача, введених в дію наказом від 08.11.2024 № 62-ф) суд не встановив.

Крім цього, відповідач ні у своїх заявах по суті справи, ні в судовому засіданні, що було проведено 25.03.2025, не надав жодних пояснень, чому позивачці, яка має загальний стаж роботи в податкових органах понад 37 років (безперервний стаж з 01.07.1987 по 30.12.2024), з них понад 34 роки на керівних посадах (з 30.06.1990 по 30.12.2024), було запропоновано виключно нижчі вакантні посади в іншому населеному пункті. Це свідчить про порушення відповідачем вимог пункту 3 частини другої статті 42 КЗпП України.

За таких обставин та наведеного вище правового врегулювання слід констатувати, що недотримання відповідачем наведених вимог Закону України «Про державну службу», зокрема частини третьої статті 87, що проявилося у невиконанні зобов`язання щодо пропонування позивачці рівнозначних вакантних посад державної служби, які були введені до штатного розпису Переліком № 1 змін до Штатного розпису на 2024 рік ГУ ДПС у Миколаївській області, затверджених в..о. Голови Державної податкової служби України 08.11.2024, є істотним порушенням процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, яке впливає на остаточний її результат, яким, в контексті цієї справи, є спірні Наказ № 468-о і Наказ № 486-о.

Тому ці накази не відповідають критеріям, визначеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а значить є протиправними.

Подібні правові висновки щодо застосування частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» Верховний Суд висловив у постановах від 30.11.2022 у справі № 640/15797/21 і від 05.04.2023 у справі № 640/12871/21.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання протиправними і скасування Наказа № 468-о і Наказа № 486-о, яким внесено зміни до Наказа № 486-о, підлягають задоволенню.

Водночас суд врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13.01.2020 у справі № 823/411/17 і від 19.05.2022 у справі № 200/473/19-а, відповідно до яких правовим наслідком звільнення державного службовця під час перебування його лікарняному є лише зміна дати звільнення (на перший робочий день, що слідує за останнім робочим днем тимчасової непрацездатності такої особи), а не скасування наказа про звільнення в цілому.

Згідно з частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Поряд з цим, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 Кодексу законів про працю України, а відтак, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 640/12871/21.

Оскільки звільнення позивачки відбулось із порушенням процедури звільнення, вона в силу вимог частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України підлягає поновленню на попередній роботі, а саме: на посаді начальника Южноукраїнської державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Миколаївській області.

Враховуючи те, що відповідно до Наказа № 468-о (зі змінами, внесеними Наказом № 486-о) датою звільнення позивачки є 30.12.2024, вона підлягає поновленню на попередній посаді з 31.12.2024.

Згідно з частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100), цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 у справі № 21-395а13, сформулював правову позицію, згідно якої суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами Порядку № 100.

Згідно з абзацом четвертим пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до Наказа № 468-о (зі змінами, внесеним Наказом № 486-о) позивачка була звільнена із займаної посади 30.12.2024.

Тому двома календарними місяцями, що передують місяцю її звільнення, є жовтень і листопад 2024 року.

Відповідно до довідки про доходи від 16.01.2025 № 8/14-29-10-02-05 позивачка:

фактично відпрацювала у жовтні 2024 року 23 робочих дні з 23 робочих днів у місяці та отримала заробітну плату в розмірі 50750,00 грн;

фактично відпрацювала у листопаді 2024 року 11 робочих дні з 21 робочого дня у місяці та отримала заробітну плату в розмірі 24645,24 гривні.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивачки складає 2217,51 грн:

(?50750,00 + ?24645,24) / (23 + 11) ? ?2217,51.

Тривалість вимушеного прогулу позивачки з 31.12.2024 по 25.03.2025 включно становить 61 робочий день.

Відтак розмір належного до стягнення позивачки за час вимушеного прогулу становить 135268,11 грн (?2217,51 х 61 = ?135268,11), а за один місяць (за період з 31.12.2024 по 30.01.2025, що включає 23 робочих дні) 51002,73 грн (?2217,51 х 23 = ?51002,73).

Згідно з пунктами 2 і 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) негайно виконуються рішення про:

присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць;

поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, до негайного виконання підлягають допущенню рішення в частині:

1) поновлення позивачки на посаді начальника Южноукраїнської державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Миколаївській області з 23.12.2024;

2) стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 51002,73 гривні.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати належних сум, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно з частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З наведеного слідує, що право працівника на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку виникає у разі не виплати йому всіх сум при його звільненні.

Однак, цим рішенням суд встановив, що позивачка підлягає поновленню на посаді із одночасним стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За таких обставин, у позивачки відсутнє право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних виплат.

Позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

У позовній заяві позивачка заявила клопотання про застосування судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання відповідача подати до суду звіт про його виконання.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановлення судового контролю є правом суду, а не обов`язком. Тобто зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися залежно від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами.

Позивачка будь-яких доказів щодо наміру відповідача ухилитися від виконання рішення суду не надала. Розглянувши матеріали справи, суд не встановив підстав для встановлення судового контролю.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Позивачка звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а також вона не понесла документально підтверджених судових витрат, пов`язаних з розглядом цієї справи в суді. Тому розподіл судових витрат у порядку статті 139 КАС України суд не здійснював.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Героїв Рятувальників, 6, м. Миколаїв, Миколаївський район, Миколаївська область, 54001; ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління ДПС у Миколаївській області від 12.12.2024 № 468-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».

3. Визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління ДПС у Миколаївській області від 24.12.2024 № 486-о «Про внесення змін до наказу ГУ ДПС у Миколаївській області від 12.12.2024 № 468-о».

4. Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на посаді начальника Южноукраїнської державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Миколаївській області з 31.12.2024.

5. Стягнути з Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Героїв Рятувальників, 6, м. Миколаїв, Миколаївський район, Миколаївська область, 54001; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2024 по 25.03.2025 в розмірі 135268 (Сто тридцять п`ять тисяч двісті шістдесят вісім) гривень 11 копійок.

6. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині:

поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на посаді начальника Южноукраїнської державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Миколаївській області з 31.12.2024;

стягнення з Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Героїв Рятувальників, 6, м. Миколаїв, Миколаївський район, Миколаївська область, 54001; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 51002 (П`ятдесят одна тисяча дві) гривні 73 копійки.

7. У задоволені решти позовних вимог відмовити.

8. Відмовити у задоволені клопотання ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

9. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

10. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

11. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Повний текс рішення складено 25 березня 2025 року