Справа № 380/14362/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2025 року м. Львівсправа № 380/14362/24

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання неправомірними відмов, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (відповідач-2), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідач-3), в якому просить:

- постановити рішення, яким визнати неправомірними відмови відповідача-2 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та відповідача-3 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про призначення мені пенсії за віком при досягненні мною віку 63 роки та страхового стажу від 21 до 31 року;

- зобов`язати відповідача-1 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити мені пенсію за віком з часу набуття права на призначення мені такої пенсії, тобто з 22 квітня 2024 року згідно із статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішеннями від 07 червня 2024 року № 53 та від 24 червня 2024 року 53 (далі також спірні/оскаржувані рішення) відповідачі-2, 3 відмовили йому у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю у нього необхідного страхового стажу, який за обрахунками відповідачів-2, 3 становить лише 17 років 08 місяців 11 днів. Згідно цими рішеннями відповідачі-2, 3 відмовилися зараховувати до страхового стажу позивача такі періоди його роботи: з 01 липня 1992 року по 28 грудня 1999 року у кооперативі «Художник», оскільки дата та номер наказу про звільнення дописані, на печатці відсутній код ЄДРПОУ підприємства, а акт опитування свідків не врахований через те, що період роботи свідків не відповідає періоду роботи заявника; з 01 січня 2001 року по 28 грудня 2001 року, оскільки відсутні відомості про сплату внесків в Індивідуальних відомостях про застраховану особу.

Позивач не погоджується із такими рішеннями відповідачів-2, 3, уважає їх протиправними, оскільки доводи про те, що дата та номер наказу про звільнення дописані є надуманими та не відповідають дійсності, такі вчинені саме у період звільнення позивача керівником кооперативу та ніколи не могли бути дописані. Страхові внески за період з 01 січня 2001 року по 28 грудня 2001 року сплачувалися кооперативом за позивача, особисто позивач їх не сплачував та не міг сплачувати. Акт опитування свідків не врахований безпідставно, оскільки вказані свідки працювали у кооперативі «Художник» у той час, коли позивач звільнився з роботи та було видано відповідний наказ про його звільнення.

У зв`язку з наведеним для захисту свого порушеного права позивач звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Позиція відповідача-1 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-1 вказує, що за результатами розгляду поданих позивачем документів до страхового стажу не зараховано такі періоди його роботи: з 01 липня 1992 року по 28 грудня 1999 року, оскільки дописано номер та дату наказу про звільнення та на печатці відсутній код ЄДРПОУ підприємства; з 01 січня 2001 року по 28 грудня 2001 року, оскільки відсутні відомості про сплату внесків в Індивідуальних відомостях про застраховану особу.

Відповідач-1 зауважує, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. У разі підтвердження страхового стажу за період з 01 липня 2000 року по 31 грудня 2003 року за даними трудової книжки потрібно звіряти такі дані з відомостями персоніфікованого обліку. За відсутності в системі персоніфікованого обліку відомостей про роботу у період після липня 2000 року до січня 2004 року записи трудової книжки доцільно підтвердити додатковими документами або результатами перевірки, проведеної, зокрема за заявою власника трудової книжки.

Відповідач-1 підкреслює, що на момент звернення позивача за призначенням пенсії його страховий стаж становив 17 років 08 місяців 11 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до умов, визначених статтею 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058).

Щодо вимоги про призначення пенсії відповідач-1 зазначає, що суди не повинні підміняти собою органи державної влади з питань їх компетенції та втручатися в їх дискреційні повноваження.

З огляду на вказане просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Позиція відповідача-2 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-2 вказує, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. У разі підтвердження страхового стажу за період з 01 липня 2000 року по 31 грудня 2003 року за даними трудової книжки потрібно звіряти такі дані з відомостями персоніфікованого обліку. За відсутності в системі персоніфікованого обліку відомостей про роботу у період після липня 2000 року до січня 2004 року записи трудової книжки доцільно підтвердити додатковими документами або результатами перевірки, проведеної, зокрема за заявою власника трудової книжки.

Відповідач-2 зазначає, що за результатами розгляду поданих позивачем документів до страхового стажу не зараховано такі періоди його роботи: з 01 липня 1992 року по 28 грудня 1999 року, оскільки дописано номер та дату наказу про звільнення та на печатці відсутній код ЄДРПОУ підприємства; з 01 січня 2001 року по 28 грудня 2001 року, оскільки відсутні відомості про сплату внесків в Індивідуальних відомостях про застраховану особу. На момент звернення позивача за призначенням пенсії його страховий стаж становив 17 років 08 місяців 11 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до умов, визначених статтею 26 Закону № 1058.

Щодо вимоги про призначення пенсії відповідач-2 зазначає, що виключними повноваженнями стосовно призначення, перерахунку та виплати пенсії наділені саме органи Пенсійного фонду України.

З огляду на вказане просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідач-3, належно повідомлений про відкриття спрощеного позовного провадження у цій справі та про своє право на подання відзиву на позовну заяву, а також доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подав.

Частиною шостою статті 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на вказане, враховуючи неподання належно повідомленим відповідачем-3 відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк, суд вирішує цю справу за наявними матеріалами.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 09 липня 2024 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 06 серпня 2024 року позовну заяву повернуто позивачу.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року про повернення позовної заяви у справі скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою судді від 20 грудня 2024 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 10 січня 2025 року продовжено позивачу встановлений судом процесуальний строк для усунення недоліків позовної заяви, визначених ухвалою від 20 грудня 2024 року про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою судді від 27 січня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

30 травня 2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою та документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 07 червня 2024 року № 53, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058 у зв`язку з відсутністю у нього необхідного страхового стажу (17 років 08 місяців 11 днів за необхідних 28 років або ж від 21 до 31 року у разі досягнення віку 63 років). У цьому рішенні зазначено, що «до загального страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки від 05.08.1976: з 01.07.1992 по 28.12.1999, оскільки дописано номер та дата наказу про звільнення та на печатці відсутнє ЄДРПОУ підприємства. Для зарахування періоду необхідно надати уточнюючу довідку. Не зараховано період з 01.01.2001 по 28.12.2001, оскільки відсутні відомості про сплату внесків в Індивідуальних відомостей про застраховану особу».

17 червня 2024 року позивач повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою та документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058. Також додав акт № 10 від 14 червня 2024 року про обстеження факту опитування свідків щодо підтвердження стажу роботи.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 24 червня 2024 року № 53, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058 у зв`язку з відсутністю у нього необхідного страхового стажу (17 років 08 місяців 11 днів за необхідних 28 років або ж від 21 до 31 року у разі досягнення віку 63 років). У цьому рішенні зазначено, що «за доданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи з 01.07.1992 по 28.12.1999 дата та наказ на звільнення дописано, акт опитування свідків не врахований, оскільки період роботи свідків не відповідає періоду роботи заявника».

Не погоджуючись із такими рішеннями відповідачів-2, 3, уважаючи їх протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 07 червня 2024 року № 53 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 24 червня 2024 року № 53 про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону № 1058.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За змістом частин першої, другої статті 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

За змістом пункту 1 частини першої статті 9 Закону № 1058 відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком.

Згідно із частинами першою, другою статті 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

У разі відсутності, починаючи з 01 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Частинами першою - третьою статті 24 Закону № 1058 визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом першим частини четвертої статті 24 Закону № 1058 визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

До набрання чинності Законом № 1058 (01 січня 2004 року) види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначалися Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788).

Так, відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

За змістом статті 62 Закону № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми закону постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з абзацами першим, другим пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Абзацом першим пункту 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм вказує, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У разі її відсутності, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, зокрема довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17, від 16 травня 2019 року у справі № 161/17658/16-а, від 27 лютого 2020 року у справі № 577/2688/17, від 31 березня 2020 року у справі № 446/656/17, від 21 травня 2020 року у справі № 550/927/17, від 18 листопада 2022 року у справі № 560/3734/22.

Суд встановив, що до заяв про призначення пенсії за віком позивач додавав трудову книжку від 05 серпня 1976 року. Відповідно до записів №№ 13 - 14 цієї трудової книжки позивач у період з 01 липня 1992 року по 28 грудня 1999 року працював на посаді художника в кооперативі «Художник», а саме:

- запис № 13: прийнятий в кооператив «Художник» на посаду художника, наказ № 75 від 01 липня 1992 року, запис скріплений печаткою та підписом керівника кооперативу;

- запис № 14: розрахований за власним бажанням з кооперативу «Художник», наказ № 18 від 28 грудня 1999 року, запис скріплений печаткою та підписом керівника кооперативу.

Отже, у трудовій книжці позивача від 05 серпня 1976 року зроблено записи про його прийняття та звільнення з роботи за спірний період з посиланням на відповідні накази про прийняття на роботу та про звільнення з роботи. Записи про роботу точні, чіткі, виправлень та закреслень не містять. Запис про звільнення засвідчений підписом уповноваженої особи та скріплений печаткою кооперативу.

Водночас у спірних рішеннях відповідачі-2, 3 покликаються, зокрема на те, що дата та номер наказу про звільнення дописані, а на печатці відсутній код ЄДРПОУ підприємства.

Суд зазначає, що доводи відповідачів-2, 3 про те, що дата та номер наказу про звільнення в трудовій книжці позивача дописані є нічим іншим як припущеннями, які не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Рішення ж суб`єктів владних повноважень не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а в їх основу повинні бути покладені лише дійсні та фактичні обставини.

Суд також не може оминути й те, що відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058 органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності поданих заявником документів, пенсійний орган наділений правом самостійного звернення до підприємств, установ, організацій, окремих осіб з метою отримання інформації, необхідної для здійснення своєї діяльності.

Однак доказів вчинення таких дій відповідачами-2, 3 не надано.

У аспекті цього суд наголошує, що, реалізовуючи обов`язок держави щодо забезпечення реалізації права особи на соціальний захист, територіальний пенсійний орган в межах наданих йому повноважень та відповідно до пенсійного законодавства повинен сприяти такій особі у реалізації права на призначення їй пенсії, зокрема у спосіб отримання відповідних документів від підприємств, організацій і окремих осіб, виданих ними для оформлення пенсії, перевірки змісту і належного оформлення наданих документів, а у разі їх невідповідності вимогам законодавства, роз`яснювати такій особі її права, а також надавати строк для усунення недоліків.

Щодо відсутності коду ЄДРПОУ на печатці підприємства суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 1993 року № 538 (втратила чинність з 01 січня 1996 року) затверджено Положення про Державний реєстр звітних (статистичних) одиниць України, відповідно до якого державний реєстр звітних (статистичних) одиниць України (надалі - Державний реєстр) - це автоматизований банк даних для забезпечення єдиного державного обліку всіх господарюючих суб`єктів, на які поширюється Закон України «Про державну статистику» і що є юридичними або фізичними особами (підприємцями) і підлягають відповідно до чинного законодавства державній реєстрації.

Згідно з пунктом 5 вказаного Положення державний реєстр складається з інформаційного фонду, до якого входять, зокрема ідентифікаційний код господарюючого суб`єкта, який є єдиним для всього інформаційного простору України.

Водночас зобов`язано всі господарюючі суб`єкти, на які поширюється Закон України «Про державну статистику», до 01 жовтня 1993 року подати відповідному органу статистики (Республіки Крим, області, міст Києва і Севастополя) заповнену реєстраційну картку для включення даних про них до Державного реєстру звітних (статистичних) одиниць України.

Надалі, з метою забезпечення єдиного державного обліку підприємств та організацій усіх форм власності 22 січня 1996 року постановою Кабінету Міністрів України № 118 затверджено Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, який введено в дію з 01 січня 1996 року (далі - Положення № 118), згідно із яким Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України - це автоматизована система збору, накопичення та обробки даних про підприємства та організації всіх форм власності, а також їх відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо).

Відповідно до пункту 3 Положення № 118 до Державного реєстру включаються дані про юридичні особи, а також їх філії, відділення, представництва, інші відокремлені підрозділи, що розташовані на території України і провадять свою діяльність на підставі законодавства України.

Згідно з пунктом 15 Положення № 118 у разі включення суб`єкта господарської діяльності до Державного реєстру йому встановлюється ідентифікаційний код і коди класифікаційних ознак. Ідентифікаційний код є єдиним для всього інформаційного простору України і зберігається за суб`єктом протягом усього періоду його існування.

Пунктом 16 Положення № 118 встановлено, що використання ідентифікаційного коду з Державного реєстру є обов`язковим для всіх видів звітних та облікових документів, які використовуються за межами суб`єктів господарської діяльності. Звітні та облікові документи, в яких відсутній ідентифікаційний код з Державного реєстру, вважаються недійсними, їх використання тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.

Попри те Положенням № 118 Міністерству статистики доручено забезпечити формування бази даних Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України на основі Державного реєстру звітних (статистичних) одиниць України із збереженням присвоєних суб`єктам господарської діяльності ідентифікаційних кодів.

Водночас з 01 січня 2004 року набрав чинності Господарський кодекс України, відповідно до частини сьомої статті 58 якого встановлювалось, що на печатках і штампах суб`єкта господарювання повинен зазначатись ідентифікаційний код, за яким цього суб`єкта включено до державного реєстру суб`єктів господарювання, або ідентифікаційний код громадянина-підприємця.

На підставі системного аналізу вказаних законодавчих положень суд доходить висновку про те, що створений з 1993 року Державний реєстр звітних (статистичних) одиниць України, а надалі Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України мали на меті забезпечення єдиного державного обліку всіх господарюючих суб`єктів, забезпечення єдиних принципів ідентифікації суб`єктів господарської діяльності, накопичення статистичної інформації. На момент початку та закінчення роботи позивача у кооперативі «Художник» законодавцем не ставились вимоги щодо обов`язкового зазначення ідентифікаційного коду на печатці підприємства. Лише з 2004 року законодавець встановив вимогу щодо обов`язкового зазначення на печатках і штампах суб`єктів господарювання відомостей про код ЄДРПОУ.

До того ж працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.

Працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17, від 23 квітня 2019 року у справі № 593/1452/16-а, від 30 вересня 2021 року у справі № 300/860/17, висновки якого мають враховувати суди відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу під час призначення пенсії.

Зважаючи на викладене, суд відхиляє доводи відповідачів-2, 3 щодо неможливості врахування спірного періоду роботи позивача у зв`язку з відсутністю коду ЄДРПОУ на печатці кооперативу «Художник».

Підсумовуючи, суд зазначає, що записи у трудовій книжці позивача від 05 серпня 1976 року за спірний період роботи з 01 липня 1992 року по 28 грудня 1999 року у кооперативі «Художник» точні, чіткі, виправлень та закреслень не містять, такі вчинені з посиланням на відповідні накази про прийняття на роботу та про звільнення з роботи, тож підстави для неврахування вказаного періоду відсутні.

Крім того, факт роботи позивача у кооперативі «Художник» підтвердив свідок ОСОБА_2 , що відображено в акті № 10 від 14 червня 2024 року про обстеження факту опитування свідків щодо підтвердження стажу роботи, який підписаний посадовими особами Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та був наданий позивачем під час повторного звернення за призначенням пенсії.

Щодо періоду з 01 січня 2001 року по 28 грудня 2001 року, то такий не врахований пенсійним органом, оскільки відсутні відомості про сплату внесків в Індивідуальних відомостях про застраховану особу.

Стосовно цього суд зазначає, що обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено саме на страхувальника.

Працівник не повинен відповідати за неналежне виконання роботодавцем-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, навіть наявність у роботодавця заборгованості з їх сплати не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу під час обчислення пенсії позивача періодів його роботи на відповідному підприємстві чи настання інших негативних наслідків, пов`язаних з цим, зокрема й неврахування заробітної плати для обчислення розміру пенсійної виплати.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року (справа № 208/6680/16-а), від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17), від 30 вересня 2019 року (справа № 316/1392/16-а), від 27 травня 2021 року (справа № 343/659/17) від 30 грудня 2021 року (справа № 348/1249/17), яку суд відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 КАС України враховує під час вирішення цього спору.

У аспекті наведеного суд також звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Тому неврахування відповідачами-2, 3 спірного періоду роботи позивача з такої підстави як відсутність відомостей про сплату внесків в Індивідуальних відомостях про застраховану особу є протиправним, оскільки покладає на пенсіонера надмірний індивідуальний тягар за ймовірні порушення роботодавцем вимог законодавства. Будь-яких доказів, які б свідчили про несплату роботодавцем страхових внесків з вини позивача, суду не надано.

Беручи до уваги викладене, суд доходить висновку про те, що відповідачі-2, 3 протиправно не зарахували позивачу до його страхового стажу періоди роботи з 01 липня 1992 року по 28 грудня 1999 року та з 01 січня 2001 року по 28 грудня 2001 року, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про недостатність у позивача страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком, тому оскаржувані рішення належить визнати протиправними та скасувати, а позовну вимогу в цій частині задовольнити.

Що стосується вимоги про призначення пенсії суд зазначає таке.

Згідно із частиною другою статті 26 Закону № 1058 у разі відсутності, починаючи з 01 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.

На момент ухвалення відповідачем-3 оскаржуваного рішення від 24 червня 2024 року про відмову в призначенні пенсії позивач досяг віку 63 років.

Страховий стаж позивача з урахуванням періодів, які відповідачі-2, 3 не заперечують (17 років 08 місяців 11 днів), та з урахуванням тих періодів, які відповідачі-2, 3 не зарахували до страхового стажу позивача, становить (за простими математичними підрахунками суду) більше необхідних 21 року.

Отже, у спірній ситуації щодо позивача одночасно виконуються всі умови, необхідні для призначення пенсії за віком відповідно до частини другої статті 26 Закону № 1058, тому суд з метою належного та ефективного захисту порушеного права позивача вважає за необхідне зобов`язати пенсійний орган призначити таку пенсію позивачу.

Строки призначення пенсії визначає стаття 45 Закону № 1058.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

У цій справі позивач досяг пенсійного віку (63 років) ІНФОРМАЦІЯ_2 , за призначенням пенсії звернувся не пізніше трьох місяців з дня досягнення такого віку, отже, має право на отримання пенсії з 23 червня 2024 року, тобто з дня, що настав за днем досягнення пенсійного віку.

У позовній заяві позивач просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити йому пенсію з 22 квітня 2024 року, утім така дата є помилковою, позивач не набув права на отримання пенсії з цієї дати, тож в цій частині позовна вимога задоволенню не підлягає.

Також підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області вчинити дії, необхідні для відновлення порушених прав позивача, відсутні, оскільки наданих позивачем документів цей пенсійний орган не досліджував, питання щодо призначення позивачу пенсії за віком не вирішував, тож прав позивача у межах спірних правовідносин не порушував. Останнє з оскаржуваних рішень про відмову в призначенні позивачу пенсії за наслідками розгляду поданих заяви та документів приймало Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а тому саме цей пенсійний орган належить зобов`язати вчинити відповідні дії, необхідні для відновлення порушених прав позивача.

Позиція суду з цього питання узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 лютого 2024 року у справі № 500/1216/23.

Беручи до уваги викладене, суд зобов`язує Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити позивачу пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058 з 23 червня 2024 року.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частинами першою, третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Крім цього, за подання апеляційної скарги на ухвалу суду від 06 серпня 2024 року про повернення позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Отже, загальна сума сплаченого позивачем судового збору у цій справі становить 5450,40 грн (2422,40 грн + 3028,00 грн).

У постанові від 26 листопада 2024 року Восьмий апеляційний адміністративний суд зазначив, що «Питання відшкодування апелянту понесених судових витрат за подання апеляційної скарги підлягає вирішенню згідно ст.139 КАС України судом першої інстанції за результатами кінцевого вирішення розглядуваного спору по суті».

За змістом правил статті 139 КАС України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов містить позовні вимоги немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає з урахуванням кількості, а не розміру задоволених/незадоволених позовних вимог.

Отже, поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає сума судового збору у розмірі 5450,40 грн.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79018), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, м. Харків, 61022) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094) про визнання неправомірними відмов, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 07 червня 2024 року № 53 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 24 червня 2024 року № 53 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 23 червня 2024 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 2725,20 грн сплаченого судового збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 2725,20 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 21 березня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна