Справа № 420/35779/24
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2025-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

24 березня 2025 року м.Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Стефанов С.О., розглянувши в порядку письмового провадження заяву Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про залишення позову без розгляду, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 19 листопада 2024 року надійшов позов ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, в якому позивач просить:

- визнати бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України щодо нарахування та виплати індексації-різниці грошового забезпечення, що склалася в березні 2018 року позивачу, ОСОБА_2 за період з 26.06.2018 року по 28.09.2023 року;

- стягнути з Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на користь позивача, ОСОБА_3 індексацію-різниці грошового забезпечення, що склалася в березні 2018 року в розмірі 3870,56 грн. в місяць, за період з 26.06.2018 по 28.09.2023 року з урахуванням абзацу 4, 6 пункту 5 Порядку №1078 в сумі 244 232,33 грн.

Ухвалою суду від 25 листопада 2024 року позов залишено без руху, оскільки з доданих до позовної заяви копій документів вбачається, що позивач не погоджуючись із порядком виплати йому грошового забезпечення за період з 26 червня 2018 року по 28 вересня 2023 року, звернувся до суду із цим позовом та згідно наказа начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 28.09.2023 року № 194, позивач був виключений зі списків особового складу Головного управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачеві на підставі частини 2 статті 123 КАС України, через пропуск строку звернення до суду.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії за період з 26.06.2018 року по 19.07.2022 року скасовано, а справу в цій частині направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В інший частині ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року залишено без змін.

Адміністративна справа № 420/35779/24 надійшла з П`ятого апеляційного адміністративного суду до Одеського окружного адміністративного суду 03 лютого 2025 року.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 03 лютого 2025 року, адміністративну справу за № 420/35779/24 передано на розгляд судді Одеського окружного адміністративного суду Стефанову С.О.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

18 лютого 2025 року від відповідача до суду надійшло клопотання про залишення позову без розгляду (вхід. № ЕС/15263/25) обґрунтоване тим, що обчислення тримісячного строку для звернення до суду починається наступного дня після припинення дії карантину, а саме з 01 липня 2023 і завершується 02 жовтня 2023 року ( з урахуванням ч. 6 ст. 120 КАС України). З доданих до позовної заяви копій документів вбачається, що позивач не погоджуючись щодо не нарахування та невиплати йому індексації-різниці грошового забезпечення, що склалася в березні 2018 року, за період з 26.06.2018 по 28.09.2023, звернувся до суду із цим позовом, та згідно наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 28.09.2023 №194 (доданий позивачем до позовної заяви) з 28.09.2023 позивач був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. При цьому, позовну заяву було подано до суду лише 19.11.2024 року, що підтверджується карткою руху документу в Електронному суді, тобто з пропуском строку звернення до суду, визначеного КЗпП України.

При розгляді даної заяви суд виходить з наступного.

Підстави для залишення позову без розгляду визначені ч. 1 ст. 240 КАС України.

Так відповідно до ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо:

1) позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності;

2) позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано;

3) у провадженні цього або іншого суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;

4) позивач не прибув (повторно не прибув, якщо він не є суб`єктом владних повноважень) у підготовче засідання чи у судове засідання без поважних причин або не повідомив про причини неявки, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності;

5) надійшла заява позивача про залишення позову без розгляду;

6) особа, яка має адміністративну процесуальну дієздатність і за захистом прав, свобод чи інтересів якої у випадках, встановлених законом, звернувся орган або інша особа, заперечує проти позову і від неї надійшла відповідна заява;

7) провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статей 160, 161, 172 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом;

8) з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу;

9) позивач у визначений судом строк без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору;

10) після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Так, частинами 1-3 статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до приписів статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, спірним є питання індексації грошового забезпечення позивача під час проходження військової служби за період з 26.06.2018 року по 28.09.2023.

Надаючи оцінку доводам дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд виходить з того, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з недотриманням законодавства про оплату праці.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

06.04.2023 Верховний Суд ухвалив рішення за результатами розгляду зразкової справи №260/3564/22, предметом спору якої також є недотриманням законодавства про оплату праці.

Предметом дослідження Верховним Судом було, зокрема, питання строку звернення до суду з таким позовом, по суті якого сформований наступні висновки:

«Перевіряючи дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, Суд виходить з того, що спір щодо стягнення належного позивачу грошового забезпечення (належної працівникові заробітної плати) є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 Кодекс законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності».

У рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 у зразковій справі №260/3564/22 викладено правову позицію щодо поширення дії частини першої статті 233 Кодекс законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Аналогічний підхід щодо застосування приписів статті 233 Кодексу законів про працю України застосовано Верховним Судом у постановах від 19.01.2023 у справі №460/17052/21, від 27.04.2023 у справі №300/4201/22, від 28.09.2023 у справі №140/2168/23, від 20.11.2023 у справі №160/5468/23.

Повертаючись до обставин цієї справи необхідно зазначити, що позивач 19.11.2024 звернувся до суду із позовом про перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 26.06.2018 року по 28.09.2023.

Враховуючи правову позицію, сформовану Верховним Судом за подібних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що у цій справі до вимог про перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 26.06.2018 по 19.07.2022 застосуванню підлягає частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, якою визначено, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

До вимог щодо перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 19.07.2022 - у редакції норми частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України після 19.07.2022, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як зазначено судом вище, Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії за період з 26.06.2018 року по 19.07.2022 року скасовано, а справу в цій частині направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В інший частині ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року залишено без змін.

Колегія суддів у Постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2025 року зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду в частині вимог про перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 26.06.2018 по 19.07.2022 та передчасно в цій частині залишив позов без розгляду та повернув його позивачу.

Водночас, колегія суддів погодились з висновком суду першої інстанції, що про порушення своїх прав позивач повинен був дізнатися під час звільнення з військової служби, а тому вважає вірними висновки суду про повернення позову в частині позовних вимог, заявлених за період з 20.07.2022 року.

Таким чином, у цій справі вимоги позивача стосуються нарахування та виплати індексації грошового забезпечення саме під час проходження позивачем військової служби, а тому на спірні правовідносини щодо періоду з 19.07.2022 по 20.05.2023 розповсюджуються приписи частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX, якою тримісячний строк звернення до суду обраховується з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. В даному випадку, позивач мав дізнатися про порушення своїх прав під час виплати щомісячного грошового забезпечення. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

На підставі вищевикладеного, ухвалою суду від 07 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії за період з 26.06.2018 року по 19.07.2022 року.

Суд вважає, що доводи викладені відповідачем в клопотанні про залишення заяви без розгляду є безпідставними, а клопотання про залишення позову без розгляду не містить підстав, визначених ч. 1 ст. 240 КАС України, а тому не підлягає задоволенню.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Гарантії, пов`язані із реалізацією права на справедливий суд, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до суду (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11.11.2001).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом.

Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Беручи до уваги наведені обставини, суд дійшов висновку, що заява представника відповідача щодо залишення адміністративного позову без розгляду задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 240, 241, 256, 295 КАС України суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про залишення позову без розгляду - відмовити.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти такої ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя С.О. Стефанов