Справа № 400/9419/24
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2025-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/9419/24

Перша інстанція: суддя Дерев`янко Л.Л.,

повний текст судового рішення

складено 10.12.2024, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.,

суддів: Лук`янчук О.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.12.2024 у справі №400/9419/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє позовних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:

08.10.2024 ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просив суд:

- визнати протиправним рішення військової частини НОМЕР_1 про відмову у звільненні солдата ОСОБА_1 з військової служби за мобілізацією за сімейними обставинами у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за своєю хворою матір`ю - інвалідом ІІ групи (громадянкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та відсутністю інших осіб першого і другого ступеня споріднення, що можуть здійснювати за нею догляд;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби за мобілізацією за сімейними обставинами у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за своєю хворою матір`ю - інвалідом II групи (громадянкою ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та відсутністю інших осіб першого і другого ступеня споріднення, що можуть здійснювати за нею догляд.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він має право на звільнення з військової служби у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за своєю хворою матір`ю - інвалідом II групи (громадянкою ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та відсутністю інших осіб першого і другого ступеня споріднення, що можуть здійснювати за нею догляд.

Не погоджуючись із заявленими позивачем позовними вимогами військовою частиною НОМЕР_1 до суду першої інстанції подано відзив, у якому зазначено, що витяг з постанови ЛКК не застосовується для встановлення висновку про необхідність постійного догляду за особою, а тому не є підставою для звільнення з військової служби.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.12.2024 у справі № 400/9419/24 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду у встановленому порядку рапорту ОСОБА_1 від 12.09.2024 про звільнення з військової служби через сімейні обставини, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 та пункту З частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу.

Зобов`язано військову частини НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 від 12.09.2024 про звільнення з військової служби через сімейні обставини, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції виходив із того, що за наслідком розгляду рапорту ОСОБА_1 від 12.09.2024 рішення щодо наявності підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби на підставі п.п.«г» п.п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовою частиною НОМЕР_1 не прийнято. При цьому, правовий висновок помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи не є належним розглядом рапорту по суті.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, викладено прохання скасувати оскаржувану частину судового акту із прийняттям у відповідній частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає, що він має право на звільнення з військової служби на підставі п.п.«г» п.п.2 ч.4, абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Однак, здійснюючи розгляд справи судом першої інстанції таких підстав безпідставно не перевірено. Також, позивачем викладено власні аргументи з приводу способу захисту порушеного права.

У свою чергу, військовою частиною НОМЕР_1 до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу у якому відповідач просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.12.2024 у справі № 400/9419/24, мотивуючи свої вимоги тим, що висновок ЛКК не є підставою для звільнення з військової служби.

В силу приписів пунктів 1, 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, з урахуванням такого.

Зокрема, апеляційним судом з`ясовано, що ОСОБА_1 звернувся до командира 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 із рапортом від 12.09.2024 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі п.п.«г» п.п.2 ч.4, абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Колегією суддів установлено, що 24.09.2024 помічником командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи старшим лейтенантом юстиції ОСОБА_4 підготовлено та на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 скеровано правовий висновок, у якому зазначено, що у стрільця 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 немає підстав для звільнення з військової служби.

Уважаючи своє право на звільнення з військової служби порушеним позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи, у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Перелік підстав для звільнення з військової служби визначено статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008.

Згідно із пунктом 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

10.04.2009 Міністром оборони України видано наказ №170 «Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України».

Означеним підзаконним нормативно-правовим актом визначено механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153.

Згідно із пунктом 12.1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Відповідно до пункту 14.10 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення з військової служби, у порядку, визначеному пунктом 242 Положення, та направлення їх на військовий облік до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання.

Згідно із пунктом 5 додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (пункт 12.11 розділу XII) «Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби» при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються:

- копія аркуша бесіди;

- копія рапорту військовослужбовця;

- документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин;

- копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Системний аналіз вищенаведених законодавчих приписів свідчить про те, що видачі наказу про звільнення з військової служби передує певний алгоритм дій, а саме: подання рапорту з чітко визначеним переліком документів; здавання справ, посад, розрахунок з військовослужбовцем, тощо.

Як установлено апеляційним судом та зазначено вище, ОСОБА_1 звертався до командира 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 із рапортом щодо його звільнення з військової служби.

Однак, згідно із фактичними обставинами справи такий рапорт суб`єктом владних повноважень не розглянуто.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що до розгляду військовою частиною НОМЕР_1 питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби відповідно до п.п.«г» п.п.2 ч.4, абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити ініційований позивачем спір по суті.

Тільки після прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, суд може надати оцінку його відповідності вимогам закону щодо звільнення з військової служби.

Отже, беручи до уваги наведене, колегія суддів вказує про передчасність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає у подальшому можливість прийняття суб`єктом владних повноважень протиправних рішень, вчинення дії чи бездіяльності для оскарження яких позивачу необхідно буде повторно звертатись за захистом до суду.

Згідно із сталою судовою практикою сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що в досліджуваних правовідносинах убачається прояв протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 стосовно розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби відповідно до п.п.«г» п.п.2 ч.4, абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до п.23 ч.1 ст.4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

У зв`язку з тим, що в спірних правовідносинах військова частина НОМЕР_1 проявляє по відношенню до ОСОБА_1 протиправну бездіяльність щодо розгляду рапорту про звільнення з військової служби відповідно до п.п.«г» п.п.2 ч.4, абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», апеляційний адміністративний суд уважає, що належним способом захисту порушеного права позивача у даному випадку є саме зобов`язати відповідача розглянути такий рапорт по суті.

З урахуванням наведеного колегія суддів уважає правильним висновок окружного адміністративного суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що складений помічником командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи старшим лейтенантом юстиції ОСОБА_4 та скерований на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 правовий висновок від 24.09.2024 не є рішенням суб`єкта владних повноважень із числа тих які військова частина НОМЕР_1 повинна прийняти за наслідком вирішення питання про звільнення ОСОБА_5 з військової служби.

Апеляційний адміністративний відхиляє наведені військовою частиною НОМЕР_1 у відзиві на апеляційну доводи, а також викладене прохання скасувати рішення окружного адміністративного суду, адже перегляд справ в апеляційному порядку здійснюється за апеляційними скаргами учасників справи та/або осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Перелік реквізитів, які має містити відзив на апеляційну скаргу наведено в ч.2 ст.304 КАС України, серед яких:

1) найменування суду апеляційної інстанції;

2) ім`я (найменування), поштову адресу особи, яка подає відзив на апеляційну скаргу, а також номер засобу зв`язку, адресу електронної пошти, за наявності, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;

3) обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги;

4) у разі необхідності - клопотання особи, яка подає відзив на апеляційну скаргу;

5) перелік матеріалів, що додаються.

Отже, положеннями чинного процесуального законодавства не передбачено можливості у відзиві на апеляційну скаргу викладати прохання скасувати рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, оскільки військова частина НОМЕР_1 не оскаржувала в передбаченому законодавчими приписами порядку рішення окружного адміністративного суду, колегія суддів вказує про безпідставність наведених відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу тверджень та прохання.

Установлені в межах розгляду даної справи фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи позивача, а також викладені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу обґрунтування.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені позивачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення окружним адміністративним судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.12.2024 у справі №400/9419/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє позовних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді О.В. Лук`янчук О.І. Шляхтицький