Справа № 703/752/25
Суддя: Крива Ю. В.
Дата ухвалення: 2025-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 703/752/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2025 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі судді Криви Ю.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10 січня 2025 року постановою № 60, його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП України, а саме порушення військовозобов`язаними чи призовниками правил військового обліку. Вважає дану постанову незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає до скасування з наступних підстав. Так, позивач вказує, що 09 січня 2025 року став учасником ДТП і його побив водій іншого транспортного засобу. Позивачу було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, струс головного мозку, забій шийного та поперекового хребців. Після приїзду працівників поліції при перевірці його анкетних даних, працівники поліції йому повідомили, що його розшукує РТЦК оскільки він не з`явився по повістці і що йому необхідно терміново з`явитися до РТЦК. Після того як його допитали, він з`явився до РТЦК, в той же день, приблизно о 21.00 годині. Коли він поцікавився чому його розшукують, працівники РТЦК його затримали і відвезли до свого підрозділу, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Він скаржився на поганий стан здоров`я і повідомив, що його нудить, болить голова і він потребує медичної допомоги. Працівники РТЦК на його скарги жодним чином не реагували і він сам по телефону викликав швидку допомогу. Працівники Швидкої допомоги його оглянули і повідомили, що він повинен бути госпіталізований, оскільки внього є ознаки перенесеної ЗЧМТ. Працівники РТЦК не дозволили його госпіталізувати і продовжували незаконно утримувати. Таким чином його незаконно утримували в службовому приміщенні РТЦК в період з 21.00 години 09.01.2025 до 14.00 години 10.01.2025.

10 січня 2025 року, близько 14 години його відвезли до РТЦК для проходження військово - лікарської комісії. Лікарям він повідомив, що його вчора побили, в нього діагностовано струс головного мозку і він потребує медичної допомоги. Як виявилося пізніше, в цей день його було притягнено до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210 КУПАП, також він не пам`ятає чи складали у відношенні нього адміністративний протокол, в усякому разі йому другий примірник адмінпротоколу не вручався і він його не підписував, взагалі ці обставини він не пам`ятає, так як у нього сильно боліла голова. Лише після цього його відвезли до Смілянської міської лікарні, де його було госпіталізовано і з діагнозом ЗЧМТ, струс головного мозку, забій шийного та поперекового хребців, де проходив курс стаціонарного лікування до 20 січня 2025 року. Після виписки з лікарні стан його здоров`я повністю не відновився і його періодично мучать головні болі, він пов`язує це з тим, що йому несвоєчасно була надана медична допомога, через незаконне затримання.

30 січня 2025 року він поштовим переказом отримав копію постанови №60 від 10 січня 2025 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000.00 грн. за порушення правил військового обліку в особливий період. Підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності вказано те, що йому була направлена повістка 17.10.2025 року про необхідність явки до РТЦК 28.10.2025 року для уточнення анкетних даних. Вказує, що можливо йому і надсилалася повістка, але в під`їзді поштовий ящик не зачиняється, крім того в с. Вільхівець, Звенигородського р-ну проживає його 70-річний батько ОСОБА_2 і періодично він до нього приїжджає на декілька днів, щоб допомогти по господарству. Він дійсно не отримував цю повістку і тому вважає, що його незаконно було притягнено до адміністративної відповідальності. Крім того його було притягнено до адміністративної відповідальності під час його незаконного затримання, а значить всі дії вчинені посадовими особами під час його незаконного затримання носять незаконний характер. Також, він вважає, що незаконне доставляння та утримання його в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , з наступних підстав: факту вчинення ним адміністративного правопорушення встановлено не було, протоколу про адміністративне затримання його також складено не було, його права йому ніхто не роз`яснював, копія протоколу йому не вручалася.

Вважає, що його було притягнено до адміністративної відповідальності в період його незаконного затримання, а значить всі дії відповідача як то: відібрання пояснень, складення адміністративного протоколу, винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності являються недопустимими доказами, оскільки отримані на підставі незаконних дій відповідача.

Враховуючи викладене, просить суд скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_3 № 60 від 10 січня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210 КУпАП України та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати, а саме: оплати судового збору у розмірі 605,80 гр. та витрат на правничу допомогу згідно договору рол надання правничої допомоги у розмірі 4 000 грн.

Ухвалою судді від 11 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання відзиву на позовну заяву та за клопотання позивача у позовній заяві витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_2 належним чином засвідчену копію справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 .

Копію ухвали, копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів було направлено до ІНФОРМАЦІЯ_3 , 12 лютого 2025 року, відповідно до поштового повідомлення про вручення поштового відправлення, вищезазначені документи були вручені 14 лютого 2025 року.

Своїм правом на подання відзиву на позов відповідач ІНФОРМАЦІЯ_4 не скористався, заяв чи клопотань суду не направляв, засвідчену копію справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не надав. Таким чином відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_5 своїм правом на подання відзиву та доказів не скористався.

Частиною 5 ст. 262 КАС України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч.1 ст. 5 КАСУ кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у визначений законом спосіб.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом встановлено, що 10 січня 2025 року, начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 , полковником ОСОБА_3 , було винесено постанову №60 відносно ОСОБА_1 , відповідно до якого порушив вимоги п.п2 п.1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених Постановою КМУ від 30.12.2022 №1487, оскільки не з`явився 28.10.2024 на 11.00 год. по повістці до ІНФОРМАЦІЯ_2 для уточнення персональних даних, яку було направлено рекомендованим повідомленням, визначене ч.3 ст.210 КУпАП, як порушення військовозобов`язаними правил військового обліку, вчинене в особовий період.

Окрім цього в постанові зазначено, що ОСОБА_1 вину у вчиненні правопорушення не визнав. Пояснив, що не був належним чином повідомлений. Однак відповідно до абзацу 4 підпункту 2 пункту 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою КМУ № 560 від 16.05.2024 р. (надалі в тексті - Порядок проведення призову), належним підтвердженням оповіщення військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки є: у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку - день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою: задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.

Повістка №776919 про виклик ОСОБА_1 на 11:00 год. 28.10.2024 року повернулась до ІНФОРМАЦІЯ_2 з відміткою Укрпошти про відсутність адресата 25.10.2024 року за місцем проживання. Відповідно до абз. 4 пп. 2 п. 41 Порядку проведення призову, датою вручення повістки ОСОБА_1 є 25.10.2024 року. Крім пояснень ОСОБА_1 факт його неявки до ІНФОРМАЦІЯ_2 підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_4 (а.с.9).

Частиною першою статті 210 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, а частиною третьою статті 210 КУпАП за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Вказана норма є бланкетною, тому в постанові повинно бути зазначено норму нормативно-правового акта, яку порушила особа, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У оскаржувані постанові вказано, що ОСОБА_1 порушив обов`язок визначений пп.2 п.1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених Постановою КМУ від 30.12.2022 р. №1487, а саме не з`явився по повістці, порядок виклику якої передбачено абз. 4 пп.2 п.41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою КМУ №560 16.05.2024.

На підтвердження свої вимог позивач долучив до матеріалів справи: оскаржувану постанову №60 від 10.01.2025 (а.с.9-10), поштовий конверт адресований ОСОБА_1 на якому зазначено відправник - Начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11), виписку №50543 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого (а.с.12 -13), висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи №062 (а.с.14-15).

Нормативно-правовим актом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є, зокрема, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Під час провадження у справах про адміністративні правопорушення, для реалізації даного конституційного принципу, у відповідності до ст.ст.7, 245 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами. Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до вимог статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно ст.251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган чи посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото-і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Це означає, що ця норма Закону встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржуються, а повідомлені позивачем обставини справи відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує.

Отже в адміністративних справах щодо оскарження рішень та дій суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Така презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

З досліджених судом матеріалів справи взагалі не вбачається, щодо наявності доказів, які би підтверджували факт направлення повістки про виклик ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки витребувані ухвалою суду за клопотанням позивача належним чином засвідчені копії матеріалів справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , відповідачем надані не були, тому встановити достовірність викладених в оскаржуваній постанові даних не вбачається за можливе.

Отже, відповідачем не доведено наявності передбачених законом умов, за яких ОСОБА_1 міг бути притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210 КУпАП.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Отже, в адміністративних справах щодо оскарження рішень та дій суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Така презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, оскаржувана постанова не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, оскільки обставини вчинення адміністративного правопорушення, які викладені у постанові, мають встановлюватись на підставі оцінених органом (посадовою особою) доказів, що є допустимими, тобто зібраними у встановленому цим Кодексом порядку.

Повноваження адміністративного суду у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, визначені ст. 286 КАС України.

Частиною 3 ст. 286 КАС України передбачено вичерпний перелік рішень які має право прийняти місцевий загальний суд як адміністративний за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, а саме: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейшейра де Кастор проти Португалії» від 09 червня 1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Також, ЄСПЛ неодноразово наголошував, зокрема, в рішеннях у справах «Гурепка проти України (N2)» від 08 квітня 2010 року, «Лучанінов проти України» від 09 червня 2011 року на необхідність суворого дотримання процедури притягнення особи до відповідальності (як кримінальної, так і адміністративної).

Відповідно до ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто особу може бути притягнуто до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи.

Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (її. 43 рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), заява № 16437/04), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v, Turkey), заява № 25657/94).

Згідно цієї правової позиції «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать «за» чи «проти» тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний із злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого виступає гарантією не тільки для обвинуваченого воно служить також гарантією досягнення мети правосуддя. Завдяки даному правилу досягається об`єктивна істина, оскільки обвинувачення ґрунтується тільки на безсумнівних доказах і безспірних фактах.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08,02.2001 року, «Лавенте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Враховуючи, що відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_5 не надано доказів на підтвердження законності та обґрунтованості оскаржуваної постанови, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскаржувану постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 слід скасувати, а провадження у справі закрити.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 139 КАС України.

Відповідно до частини першої наведеної статті при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Також позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, а саме: оплати судового збору у розмірі 605,80 гр. та витрат на правничу допомогу у розмірі 4000 грн., що підтверджується договором про надання правничої допомоги за №8/02-25 від 08.02.2025 та попереднім розрахунком судових витрат (а.с.17,18).

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»).

Звертаючись до суду з наведеним позовом ОСОБА_1 приєднав до матеріалів квитанцію до платіжної інструкції №72163121від 10 лютого2025 року, про сплату 605,80 грн. судового збору. Відтак, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь позивача 605,60 грн. судового збору.

Оскільки на підтвердження витрат про правничу допомогу доказів позивачем надано не було, до стягнення такі витрати не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 72-77, 90, 241-243, 245, 246, 250, 295-297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - задовольнити.

Скасувати постанову № 60 від 10 січня 2025 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 210 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 17 000 грн.

Справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1КУпАП - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 605 (шістсот п`ять) грн. 60 (шістдесят) коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня складення повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_7 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

Головуючий: Ю. В. Крива