Справа № 380/9461/22
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2025 року м. Львівсправа № 380/9461/22

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач-1), ІНФОРМАЦІЯ_2 (відповідач-2), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 і ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 267 календарних днів (за 2014 рік - за 42 календарних дні; за 2016 рік - за 45 календарних днів; за 2017 рік - за 45 календарних днів; за 2018 рік - за 45 календарних днів; за 2019 рік - за 45 календарних днів; за 2020 рік - за 45 календарних днів) виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 і ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 70 календарних днів (за 2016 рік - за 14 календарних днів; за 2017 рік - за 14 календарних днів; за 2018 рік - за 14 календарних днів; за 2019 рік - за 14 календарних днів; за 2020 рік - за 14 календарних днів) виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 267 календарних днів (за 2014 рік - за 42 календарних дні; за 2016 рік - за 45 календарних днів; за 2017 рік - за 45 календарних днів; за 2018 рік - за 45 календарних днів; за 2019 рік - за 45 календарних днів; за 2020 рік - за 45 календарних днів) виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 70 календарних днів (за 2016 рік - за 14 календарних днів; за 2017 рік - за 14 календарних днів; за 2018 рік - за 14 календарних днів; за 2019 рік - за 14 календарних днів; за 2020 рік - за 14 календарних днів) виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 1994 року проходив військову службу у Збройних Силах України на різних офіцерських посадах, зокрема на посаді військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 та начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебуваючи на грошовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_6 . Звільнений з військової служби з 23 листопада 2021 року.

При звільненні з військової служби позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 75 календарних днів (за 2015 рік - за 37 календарних днів; за 2021 рік - за 38 календарних днів) та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 28 календарних днів (за 2015 рік - за 14 календарних днів; за 2021 рік - за 14 календарних днів). Проте відповідачі не виплатили позивачу при звільненні з військової служби грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 267 календарних днів (за 2014 рік - за 42 календарних дні; за 2016 рік - за 45 календарних днів; за 2017 рік - за 45 календарних днів; за 2018 рік - за 45 календарних днів; за 2019 рік - за 45 календарних днів; за 2020 рік - за 45 календарних днів) та грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 70 календарних днів (за 2016 рік - за 14 календарних днів; за 2017 рік - за 14 календарних днів; за 2018 рік - за 14 календарних днів; за 2019 рік - за 14 календарних днів; за 2020 рік - за 14 календарних днів).

У зв`язку з цим позивач у грудні 2021 року звернувся до відповідачів з письмовими заявами щодо нарахування та виплати відповідної грошової компенсації, однак отримав відмови.

Позивач, уважаючи зазначену поведінку відповідачів протиправною та такою, що порушує його конституційне право на соціальний захист, з метою захисту свого порушеного права звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Відповідачі, належно повідомлені про відкриття спрощеного позовного провадження у цій справі та про своє право на подання відзивів на позовну заяву, а також доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються їх заперечення, що підтверджується наявними у справі рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, у встановлений судом строк відзивів на позовну заяву не подали.

Частиною шостою статті 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на вказане, враховуючи неподання належно повідомленими відповідачами відзивів на позовну заяву у встановлений судом строк, суд вирішує цю справу за наявними матеріалами.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 13 липня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 29 вересня 2022 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 09 грудня 2024 року провадження у справі поновлено.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 30 квітня 2015 року Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

З жовтня 2013 року позивач проходив військову службу на посаді військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до витягу із наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 18 грудня 2015 року № 755 відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням вимог частини восьмої цієї ж статті, колишнього підполковника ОСОБА_1 , військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_7 » Сухопутних військ Збройних Сил України, звільнено з військової служби у запас за пунктом «є» (у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили) та виключено зі списків особового складу Збройних Сил України з 10 липня 2015 року.

Згідно з витягом із наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_8 (по особовому складу) від 22 грудня 2015 року № 245 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 10 липня 2015 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року у справі № 640/22404/19 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Генерального штабу Збройних Сил України щодо поновлення ОСОБА_1 у попередньому військовому званні «підполковник»; зобов`язано Генеральний штаб Збройних Сил України поновити з 10 липня 2015 року ОСОБА_1 у попередньому військовому званні «підполковник»» в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 640/22404/19 апеляційну скаргу Генерального штабу Збройних сил України залишено без задоволення; апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Генерального штабу Збройних Сил України щодо поновлення ОСОБА_1 у попередньому військовому званні «підполковник» та в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано та прийнято в цих частинах нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково; поновлено ОСОБА_1 на військовій службі на посаді військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 з 10 липня 2015 року; зобов`язано Генеральний штаб Збройних Сил України включити ОСОБА_1 до списків особового складу Збройних Сил України з 10 липня 2015 року; стягнуто з Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 10 липня 2015 року по 12 квітня 2021 року; в решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року залишено без змін.

Відповідно до витягу із наказу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 28 серпня 2021 року № 348 пункт 7 наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 18 грудня 2015 року № 755 про звільнення з військової служби у запас за пунктом «є» (у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключення зі списків особового складу Збройних Сил України з 10 липня 2015 року колишнього підполковника ОСОБА_1 , військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_7 » Сухопутних військ Збройних Сил України, вважати скасованим, поновити його на військовій службі та у військовому званні з 10 липня 2015 року і призначити начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_7 » Сухопутних військ Збройних Сил України.

Згідно з витягом із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 (по стройовій частині) від 27 вересня 2021 року № 42 підполковника ОСОБА_1 з 27 вересня 2021 року зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_10 та на всі види забезпечення.

Відповідно до витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 (по стройовій частині) від 28 вересня 2021 року № 43 підполковника ОСОБА_1 вважати таким, що 28 вересня 2021 року справу та посади прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Згідно з витягом із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 (по стройовій частині) від 23 листопада 2021 року № 73 підполковника військової служби за контрактом ОСОБА_1 , начальника ІНФОРМАЦІЯ_11 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_7 », звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 08 липня 2021 року № 292 у запас за підпунктом «к» пункту 1 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 22 листопада 2021 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (пункт 1).

Відповідно до абзаців шостого, дев`ятого пункту 1 цього наказу вирішено:

- виплатити підполковнику ОСОБА_2 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 342 календарних дні із наступного розрахунку (за 2014 рік - за 42 календарних дні; за 2015 рік - за 37 календарних днів; за 2016 рік - за 45 календарних днів; за 2017 рік - за 45 календарних днів; за 2018 рік - за 45 календарних днів; за 2019 рік - за 45 календарних днів; за 2020 рік - за 45 календарних днів; за 2021 рік - за 38 календарних днів) в розмірі: 212401 грн (двісті дванадцять тисяч чотириста одна гривня) 95 коп.;

- виплатити підполковнику ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (зі змінами) виходячи з грошового забезпечення підполковника ОСОБА_2 на день звільнення з військової служби за 28 календарних днів із наступного розрахунку (за 2015 рік - за 14 календарних днів; за 2021 рік - за 14 календарних днів) в розмірі 17389 грн (сімнадцять тисяч триста вісімдесят дев`ять гривень) 63 коп. (посвідчення УБД серія НОМЕР_3 від 30 квітня 2015 року.

Пунктом 2 цього ж наказу вирішено внести зміни до абзацу шостого пункту 1 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 від 23 листопада 2021 року № 73 та викласти його в такій редакції: «Виплатити підполковнику ОСОБА_2 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 75 календарних днів із наступного розрахунку (за 2015 рік - за 37 календарних днів, за 2021 рік - за 38 календарних днів) в розмірі: 46579 грн (46 тисяч п`ятсот сімдесят дев`ять гривень) 38 коп.».

08 грудня 2021 року позивач звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 та військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявами, в яких просив:

- виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 267 календарних днів, а саме: за 2014 рік - за 42 календарних дні; за 2016 рік - за 45 календарних днів; за 2017 рік - за 45 календарних днів; за 2018 рік - за 45 календарних днів; за 2019 рік - за 45 календарних днів; за 2020 рік - за 45 календарних днів;

- виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби за 70 календарних днів, а саме: за 2016 рік - за 14 календарних днів; за 2017 рік - за 14 календарних днів; за 2018 рік - за 14 календарних днів; за 2019 рік - за 14 календарних днів; за 2020 рік - за 14 календарних днів.

Листом від 20 грудня 2021 року № СВ/2240 ІНФОРМАЦІЯ_12 повідомив позивача у відповідь на його заяву від 08 грудня 2021 року про те, що підстави для виплати відповідної грошової компенсації відсутні.

Листом від 23 грудня 2021 року № ВП/1589 ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомив позивача у відповідь на його заяву від 08 грудня 2021 року про те, що підстави для виплати відповідної грошової компенсації відсутні. У листі зазначено, що одноразові додаткові види грошового забезпечення за час вимушеного прогулу не виплачуються. Грошова компенсація за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток не належить до щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення. Заборгованості у ІНФОРМАЦІЯ_2 перед позивачем немає.

Позивач, уважаючи протиправною бездіяльність відповідачів щодо нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 267 календарних днів (за 2014 рік - за 42 календарних дні; за 2016 рік - за 45 календарних днів; за 2017 рік - за 45 календарних днів; за 2018 рік - за 45 календарних днів; за 2019 рік - за 45 календарних днів; за 2020 рік - за 45 календарних днів), а також грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 70 календарних днів (за 2016 рік - за 14 календарних днів; за 2017 рік - за 14 календарних днів; за 2018 рік - за 14 календарних днів; за 2019 рік - за 14 календарних днів; за 2020 рік - за 14 календарних днів) виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби, звернувся з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка наявності підстав для зобов`язання відповідача-2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 267 календарних днів (за 2014 рік - за 42 календарних дні; за 2016 рік - за 45 календарних днів; за 2017 рік - за 45 календарних днів; за 2018 рік - за 45 календарних днів; за 2019 рік - за 45 календарних днів; за 2020 рік - за 45 календарних днів) та грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 70 календарних днів (за 2016 рік - за 14 календарних днів; за 2017 рік - за 14 календарних днів; за 2018 рік - за 14 календарних днів; за 2019 рік - за 14 календарних днів; за 2020 рік - за 14 календарних днів) виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

За змістом частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - також Закон № 2232, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - також Закон № 3551, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - також Закон № 504/96, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлюються такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно із статтею 16-2 Закону № 504/96 учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначено Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - також Закон № 2011, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Право військовослужбовців на відпустки, порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них визначено статтею 10-1 Закону № 2011.

Відповідно до пункту 1 статті 10-1 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

За змістом пункту 8 статті 10-1 Закону № 2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011 передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011 в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно із пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011 в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011 надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Законі України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - також Закони № 3543 та № 1932 відповідно, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно із абзацом п`ятим статті 1 Закону № 3543 особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону № 1932 визначено особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, у статті 1 Закону № 3543 надано визначення мобілізації та демобілізації.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011 не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку військовослужбовець набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011 у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Водночас обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011, статтею 16-2 Закону № 504/96.

Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - також Порядок № 260, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Згідно з пунктом 6 розділу ХХХІ Порядку № 260 розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.

Аналіз наведених норм вказує, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної основної відпустки, а також за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96 та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551, розрахунок якої здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.

Така ж правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.

Суд встановив, що на день звільнення позивача з військової служби кількість невикористаних ним днів щорічної основної відпустки становила 342 календарних дні, а саме: за 2014 рік - 42 календарних дні; за 2015 рік - 37 календарних днів; за 2016 рік - 45 календарних днів; за 2017 рік - 45 календарних днів; за 2018 рік - 45 календарних днів; за 2019 рік - 45 календарних днів; за 2020 рік - 45 календарних днів; за 2021 рік - 38 календарних днів. Вказана обставина підтверджується витягом із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 (по стройовій частині) від 23 листопада 2021 року № 73.

Утім при звільненні з військової служби відповідачі виплатили позивачу грошову компенсацію лише за 75 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, а саме за 2015 рік - за 37 календарних днів та за 2021 рік - за 38 календарних днів.

За інших 267 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, а саме за 2014 рік - за 42 календарних дні; за 2016 рік - за 45 календарних днів; за 2017 рік - за 45 календарних днів; за 2018 рік - за 45 календарних днів; за 2019 рік - за 45 календарних днів; за 2020 рік - за 45 календарних днів грошова компенсація позивачу відповідачами не виплачена.

Також суд встановив, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 30 квітня 2015 року Управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_2 , позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

З огляду на наведене суд уважає, що при звільненні з військової служби у запас позивач як учасник бойових дій мав право на отримання грошової компенсації за всі невикористані ним за період з 2015 року по 2021 рік календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, що становить загалом 98 календарних днів.

Утім при звільненні з військової служби відповідачі виплатили позивачу грошову компенсацію лише за 28 невикористаних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а саме за 2015 рік - за 14 календарних днів та за 2021 рік - за 14 календарних днів.

За інших 70 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а саме за 2016 рік - за 14 календарних днів; за 2017 рік - за 14 календарних днів; за 2018 рік - за 14 календарних днів; за 2019 рік - за 14 календарних днів; за 2020 рік - за 14 календарних днів грошова компенсація позивачу відповідачами не виплачена.

Зважаючи на те, що згідно із абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011, пунктом 3 розділу XXXI Порядку № 260 у разі звільнення військовослужбовця з військової служби йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної основної відпустки, а також за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, наведена вище поведінка відповідачів у межах розглядуваних правовідносин є неправомірною.

Жодних передбачених законом підстав, інших фактичних обставин, за яких позивач був би позбавлений права отримати грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної основної відпустки за 2014, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, а також за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, відповідачі не навели.

Посилання відповідача-2 у листі від 23 грудня 2021 року № ВП/1589 на те, що одноразові додаткові види грошового забезпечення за час вимушеного прогулу не виплачуються; грошова компенсація за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток не належить до щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення суд оцінює критично з огляду на таке.

Так, пунктом 9 розділу ХХХІ Порядку № 260, на який покликається відповідач-2, визначено, що грошове забезпечення військовослужбовцям, рішення про звільнення яких з військової служби або переміщення на нижчеоплачувану посаду визнані незаконними та які у зв`язку з цим поновлені на військовій службі (посаді) на підставі рішення повноважного органу (керівника), який прийняв рішення про таке поновлення та виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, недоотримане грошове забезпечення за час вимушеного прогулу або різниця за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді виплачується військовослужбовцю за місцем перебування на грошовому забезпеченні.

До розрахунку грошового забезпечення у такому разі включаються щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за займаною штатною посадою до звільнення або переміщення на нижчеоплачувану посаду, з урахуванням зміни вислуги років і норм грошового забезпечення.

Одноразові додаткові види грошового забезпечення за час вимушеного прогулу не виплачуються.

Проте суд зазначає, що предметом розгляду цієї справи не є виплата грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, адже питання виплати позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 10 липня 2015 року по 12 квітня 2021 року вирішено постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 640/22404/19.

Спірним у цій справі є саме питання виплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної основної відпустки за 2014, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, а також за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки.

Тож пункт 9 розділу ХХХІ Порядку № 260 не є застосовним до обставин розглядуваної справи, а натомість застосовними є положення абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011 та пункту 3 розділу XXXI Порядку № 260.

Суд відзначає, що доводів позивача стосовно наявності у нього права отримати грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної основної відпустки за 2014, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, а також за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки відповідачі не заперечили, належних та допустимих доказів на їх спростування суду не надали.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про протиправність бездіяльності відповідачів щодо нарахування та виплати позивачу:

- грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 267 календарних днів (за 2014 рік - за 42 календарних дні; за 2016 рік - за 45 календарних днів; за 2017 рік - за 45 календарних днів; за 2018 рік - за 45 календарних днів; за 2019 рік - за 45 календарних днів; за 2020 рік - за 45 календарних днів) виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 70 календарних днів (за 2016 рік - за 14 календарних днів; за 2017 рік - за 14 календарних днів; за 2018 рік - за 14 календарних днів; за 2019 рік - за 14 календарних днів; за 2020 рік - за 14 календарних днів) виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

У зв`язку з цим з метою повного та ефективного захисту порушеного права позивача належить зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (в якому позивач перебував на грошовому забезпеченні, що не заперечується сторонами) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 :

- грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 267 календарних днів (за 2014 рік - за 42 календарних дні; за 2016 рік - за 45 календарних днів; за 2017 рік - за 45 календарних днів; за 2018 рік - за 45 календарних днів; за 2019 рік - за 45 календарних днів; за 2020 рік - за 45 календарних днів) виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 70 календарних днів (за 2016 рік - за 14 календарних днів; за 2017 рік - за 14 календарних днів; за 2018 рік - за 14 календарних днів; за 2019 рік - за 14 календарних днів; за 2020 рік - за 14 календарних днів) виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

За змістом частини першої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

За змістом частин першої, третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пунктів 1, 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», за подання цього позову до суду судовий збір не сплачував, а тому його розподіл на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл також не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 267 календарних днів (за 2014 рік - за 42 календарних дні; за 2016 рік - за 45 календарних днів; за 2017 рік - за 45 календарних днів; за 2018 рік - за 45 календарних днів; за 2019 рік - за 45 календарних днів; за 2020 рік - за 45 календарних днів) виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 267 календарних днів (за 2014 рік - за 42 календарних дні; за 2016 рік - за 45 календарних днів; за 2017 рік - за 45 календарних днів; за 2018 рік - за 45 календарних днів; за 2019 рік - за 45 календарних днів; за 2020 рік - за 45 календарних днів) виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 70 календарних днів (за 2016 рік - за 14 календарних днів; за 2017 рік - за 14 календарних днів; за 2018 рік - за 14 календарних днів; за 2019 рік - за 14 календарних днів; за 2020 рік - за 14 календарних днів) виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 70 календарних днів (за 2016 рік - за 14 календарних днів; за 2017 рік - за 14 календарних днів; за 2018 рік - за 14 календарних днів; за 2019 рік - за 14 календарних днів; за 2020 рік - за 14 календарних днів) виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 21 березня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна