Справа № 520/19024/23
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 р. Справа № 520/19024/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2024, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 26.01.24 по справі № 520/19024/23

за позовом ОСОБА_1

до військової частина НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі- відповідач, в/ч НОМЕР_1 , апелянт), в якій просив:

-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 04.09.2020 року по 14.07.2023;

-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 04.09.2020 по 14.07.2023;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті йому компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018, виплата якої проведена 14.07.2023;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити йому компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018, виплата якої проведена 14.07.2023.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2024 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 05.09.2020 по 05.03.2021.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 05.09.2020 по 05.03.2021 у розмірі 43 315,49 грн, здійснивши платіж з утриманням належних податків і зборів.

Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018, виплата якої проведена 14.07.2023.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018, виплата якої проведена 14.07.2023.

У решті позовних вимог позов залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про відсутність підстав для застосування ст.117 КЗпП України, а також про не співмірність та не пропорційність стягнутої судом на користь позивача суми середнього заробітку. Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 14.11.2018 у справі №806/345/16, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №825/7423/16, від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, від 24.10.2011 у справі №6-39цс11, а також на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2020 у справі № 380/750/20.

Наполягав на відсутності підстав для виплати позивачу компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення з огляду на те, що індексація грошового забезпечення не входить до складу грошового забезпечення та посилався на відсутність бюджетного фінансування.

Позивач правом на подання відзиву не скористався .

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та відповідно до ст.308 КАС України в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

04.09.2020 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 04.09.2020 №381-ОС ОСОБА_1 був звільнений з військової служби в запас у зв`язку із закінченням строку контракту; виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Згідно з кінцевим розрахунком відповідача при звільненні ОСОБА_1 від 04.09.2020 №76 позивачу було нараховано135 304,84 грн, а перераховано на рахунок 133 275,27 грн.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін - січень 2008 року та за період з 01.03.2018 по 04.09.2020 із застосуванням березня 2018 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з відповідним позовом .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 у справі №520/27699/21, яке набрало законної сили 01.07.2022 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 з приводу нарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення військовослужбовця за період 01.12.2015 -28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін - січень 2008 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення військовослужбовця за період 01.12.2015 - 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін - січень 2008 року та провести виплату із урахуванням раніше здійснених платежів. Позов у решті вимог - залишено без задоволення.

14.07.2023 відповідачем на виконання зазначеного судового рішення нараховано та фактично виплачено заявнику грошові кошти в сумі 78 151,80 грн, що підтверджується розрахунковим листом ОСОБА_1 за липень 2023 року.

Вважаючи протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.09.2020 по 14.07.2023 та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах для відповідача настає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Застосувавши до спірних правовідносин висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характер цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, суд першої інстанції виснував, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат становить 43 315,49 грн.

Суд першої інстанції також зазначив, що відповідач вчинив протиправну бездіяльність , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018, не виконавши обов`язки, передбачені ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 4 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон №2352-ІХ і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Згідно з ч.2 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

Предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу належних сум при звільненні та компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу належних сум при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України колегія суддів зазначає наступне.

Позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 - 04 вересня 2020 року.

Стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України в цій справі пов`язане з несвоєчасною виплатою позивачу (у зв`язку з виключенням зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення) індексації грошового забезпечення на загальну суму 78151,80 грн.

Вказану індексацію відповідач виплатив лише 14 липня 2023 року на виконання судового рішення (справа №520/27699/21).

Суд першої інстанцій під час розгляду цієї справи, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 117 КЗпП України в редакції, чинній на час фактичного розрахунку, тобто такої, якою встановленні обмеження щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - не більше ніж за шість місяців із застосуванням правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо визначення співмірності.

Надаючи оцінку вказаним доводам, колегія звертає увагу на таке.

З урахуванням положень ч.2 ст.308 КАС України колегія суддів переглядає судове рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідача в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України за шість місяців : з 05 вересня 2020 року (перший день після виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) до 05 березня 2021 року .

Отже, колегія суддів переглядає судове рішення в межах цього періоду.

Колегія суддів зазначає, що на час виключення позивача зі списків особового складу, стаття 117 КЗпП України не передбачала жодного обмеження періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Проте на час проведення з позивачем повного розрахунку 14 липня 2023 року та на день звернення до суду з цим позовом, стаття 117 КЗпП України передбачає обмеження щодо максимального строку затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком - у шість місяців.

Суд першої інстанції під час вирішення цього спору керувався приписами статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла після набрання чинності Законом №2352-ІХ.

При цьому, суд першої інстанції визначив суму, яка підлягає стягненню на користь позивача за шість місяців, застосовуючи принцип співмірності, спираючись на висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц

Колегія суддів зауважує, що судове рішення переглядається в частині задоволених позовних вимог, в межах доводів апеляційної скарги відповідача. Позивач своїм правом на подання апеляційної скарги не скористався. Отже, обмеження судом першої інстанції виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями не оскаржено.

Колегія суддів зазначає, що застосування судом першої інстанції принципу співмірності для визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.09.2020 по 05.03.2021 повністю узгоджується з останньою правовою позицією Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22.

Таким чином, доводи апелянта щодо відсутністі підстав для застосування ст.117 КЗпП України спростовуються вищевикладеним.

З приводу доводів апелянта щодо не співмірності та не пропорційності стягнутої судом на користь позивача суми середнього заробітку колегія суддів зазначає наступне.

Методика розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із застосуванням принципу співмірності, викладена в апеляційній скарзі, суперечить правовим висновкам Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеним у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22. Так, Верховний Суд зазначив, що під час стягнення середнього заробітку за період до 18 липня 2022 року (до внесення змін до ст.117 КЗпП Україні згідно з Законом №2352-ІХ від 01.07.2022) урахуванню підлягають правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц щодо застосування принципу співмірності, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів погоджується із розрахунком середнього заробітку за ст.117 КЗпП України, із застосуванням принципу співмірності, який зроблено судом першої інстанції і не приймає до уваги розрахунок, зроблений апелянтом.

Посилання апелянта на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постанові від 14.11.2018 у справі №806/345/16, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №825/7423/16, від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, від 24.10.2011 у справі №6-39цс11 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони є нерелевантними до справи, що розглядається, та не підлягають застосуванню. Крім того, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11.01.2019 у справі № 460/2774/18, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2019 у справі № 857/1541/19 від 02.06.2020 у справі № 380/750/20 , оскільки відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 05.09.2020 по 05.03.2021 та зобов`язання виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за цей період у розмірі 43 315,49 грн.

Щодо посилання апелянта на необгрунтованість та безпідставність позовних вимог про виплату компенсації колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III (далі по тексту - Закон № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону № 2050-III передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст.3 Закону № 2050-III).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст.4 Закону № 2050-III).

Системний аналіз вищенаведених норм, дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до чинного законодавства.

На належності сум індексації та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати до складових належної працівникові заробітної плати, як коштів, які мають компенсаторний характер та спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, наголошував і Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013.

З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 21.02.2001 № 159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі Порядок № 159).

Пунктами 2, 3 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:

- пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);

- соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);

- стипендії;

- заробітна плата (грошове забезпечення).

Згідно з п. 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Системний аналіз даних положень дає змогу дійти висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі індексації грошового забезпечення) та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 29.03.2023 у справі № 120/9475/21-а, відповідно до якої у разі наявності факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення за заявлений період у зв`язку з бездіяльністю власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

Судом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 у справі №520/27699/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення військовослужбовця за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року.

На виконання зазначеного судового рішення відповідачем було виплачено 14.07.2023 заборгованість у сумі 78151,80 грн. Проте відповідачем не було нараховано та виплачено компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків на виконання вищезазначеного рішення суду, що не заперечується сторонами.

Враховуючи, що індексація грошового забезпечення, тобто дохід за спірний період з 01.12.2015 по 28.02.2018 позивачу була нарахована та виплачена лише 14.07.2023, а не при звільненні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення відповідачем встановлених строків виплати нарахованих доходів та, як наслідок, наявність у позивача права на компенсацію втрати частини доходів відповідно до статті 2 Закону № 2050-III.

Враховуючи, що несвоєчасне нарахування сум індексації грошового забезпечення відбулось у зв`язку з неправомірними діями відповідача, що встановлено судовим рішенням, тобто з вини органу, що нараховує і виплачує грошове забезпечення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходу за несвоєчасну індексацію грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків її виплати та ухвалив рішення про задоволення позовних вимог.

Твердження апелянта про те, що індексація не є частиною грошового забезпечення, тому на неї не нараховується компенсація, колегія суддів вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 №9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо офіційного тлумачення ст.233 КЗпП України, індексація заробітної плати, як складова належної працівникові заробітної плати, спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці.

Колегія суддів відхиляє також доводи апелянта про відсутність підстав для виплати позивачу компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення через відсутність бюджетного фінансування, оскільки обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати компенсацію, що є предметом спору у цій справі.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.10.2019 по справі № 825/1832/17, від 19.07.2019 у справі №240/4911/18 та від 07.08.2019 у справі № 825/694/17.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів прийшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк не містять аргументованих доводів на спростування правомірності висновку суду першої інстанції у взаємозв`язку з обставинами справи, та не свідчать про порушення судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року по справі № 520/19024/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін