Справа № 160/919/25
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2025-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 березня 2025 рокуСправа №160/919/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Врони О. В.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просить:
Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що нежитлові будівлі , на яку нараховано податок, не є об`єктом оподаткування податком на майно, відмінне від земельної ділянки. Податковим органом не враховано, що нежитлові будівлі позивача не є об`єктом оподаткування, оскільки вони віднесені до групи «Будівлі промисловості та склади» і на них поширюється підп. «є» підп.266.2.2 п. 266.1 ст.266 ПК України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі №160/919/25. Призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Відповідно до ч.6 ст.12, ч.1, 2 ст. 257, ч.1 ст.260 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена справа є справою незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження.
За ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Головне управління ДПС у Дніпропетровській області у відзиві на позовну заяву вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Наведені положення дають підстави для висновку, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі віднесення об`єктів нерухомого майна до будівель промисловості.
Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач є власником виробничої будівлі загальною площею 1485,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
Дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не містять інформації щодо віднесення даного об`єкту нерухомості за функціональним призначенням до будівель промисловості згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000. При цьому, будь-яка інформація щодо віднесення об`єкту виробнича будівля до будівель промисловості згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 позивачем надано не було.
ОСОБА_1 не звертався до контролюючого органу для проведення звірки даних щодо спірного об`єкту оподаткування, та не надавав підтверджуючі документи щодо віднесення об`єкту виробнича будівля до будівель промисловості за функціональним призначенням згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 з метою отримання пільги, передбаченої абз. «є» п.п. 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.
Для застосування до позивача податкової преференції, передбаченої абз. «є» пп. 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПКУ, необхідно, щоб об`єкт нерухомості належав до групи 125 «Будівлі промислові та склади» Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
Позивач ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований як фізична особа підприємець та перебуває на податковому обліку в Соборній ДПІ ГУ ДПС, як платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є власником ряду об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, зокрема: виробничої будівлі загальною площею 1485,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається що право власності на об`єкт зареєстровано 17.03.2015 за типом віднесено до виробничої будівлі літ. ЕА-1, що складається з ЕА-1-виробнича будівля, ЕА(1)-1-прибудова, №1-10, І, ІІ - споруди, об`єкт нежитлової нерухомості. Загальна площа 1485,5 кв.м.
Відповідно до пп. 266.7.2 та пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України, Головним управлінням ДПС, в автоматичному режимі сформовані податкові повідомлення-рішення форми «Ф» з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки:
Позивач вважає, що його будівля виробництва з прибудовами та спорудами не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розумінні положень підп. «є» підп. 266.2.2 п. 266.2 ст.266 Податкового кодексу України.
Не погодившись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся з позовною заявою до суду.
При вирішенні спору суд виходить з наступного.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України(ПК України).
Згідно підп.265.1.1 п.265.1 ст.265 ПК України податок на майно складається, в тому числі з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до підп.266.2.1 п.266.1 ст.266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України).
Відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (в редакції, яка діяла до 31.12.2023) не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Відповідно до п. 30.1 ст. 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (п. 30.2 ст. 30 ПК України).
За підп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підп. «ґ»), інші будівлі (підп. «є»).
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, , будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 - «Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17 зазначила, що сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме: статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування. Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Відтак, застосування п/п. «є» п/п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Про необхідність дослідження використання позивачем зазначеного об`єкта нерухомості за функціональним призначенням (промислове виробництво) з врахуванням виду діяльності фізичної особи вказано і у постанові Верховного Суду від 11.03.2025 у справі № 802/1461/17-а.
Судом встановлено, що основним видом діяльності на ФОП ОСОБА_1 за КВЕД є: 23.61 Виготовлення виробів із бетону для будівництва.
Наказом Держспоживстандарту України від 11.10.2010 № 457 прийнято та надано чинності Класифікації видів економічної діяльності ДК 009:2010, згідно розділу 1 якої Класифікація видів економічної діяльності установлює основи для підготовлення та поширення статистичної інформації за видами економічної діяльності. Основний принцип КВЕД полягає в об`єднанні підприємств, що виробляють подібні товари чи послуги або використовують подібні процеси для створення товарів чи послуг (тобто сировину, виробничий процес, методи або технології), у групи. Основне призначення КВЕД - визначати та кодувати основні та другорядні види економічної діяльності юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців.
У розділі 4 КВЕД визначено, що виробництво - це економічна діяльність, результатом якої є продукція. Це поняття використовують для позначення всіх видів економічної діяльності. Термін "виробництво" призначено не тільки стосовно сільського господарства, добувної або переробної промисловості. Його використовують також стосовно сфери послуг. Для позначення виробництва можуть використовувати і точніші терміни: надання послуг, оброблення, перероблення тощо залежно від сфери діяльності. Обсяг виробництва вимірюють за допомогою різних методів у натуральному чи вартісному вираженні.
Процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B "Добувна промисловість та розроблення кар`єрів", C "Переробна промисловість", D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", E "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та F "Будівництво".
Вищезазначений основний вид економічної діяльності позивача віднесено до класифікації «С Переробна промисловість», що в свою чергу входить до секцій КВЕД ДК 009:2010 визначених ст. 266 ПК України, які не є об`єктами оподаткування.
Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта з незначними наслідками (СС1), також визначено цільове використання: 11.02 Для розміщення та експлуатацію основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, що в свою чергу також визначає тим об`єкту який не підпадає під оподаткування. Зазначене приміщення ніколи не здавалось в оренду та використовувалось виключно у власних потребах фізичної особи-підприємця.
Для здійснення виробничих потреб, позивач має у власності вантажний і спеціальний транспорт: Автонавантажувач вилковий TOYOTA 7FG25 2003 року випуску придбаний 20.06.2017 року, навантажувач фронтальний LONKING CDM818 2018 року випуску, придбаний 02.12.2019 року, вантажний автомобіль-маніпулятор MAN 2007 року випуску, придбаний 10.02.2022 року, а також вантажний автомобіль КАМАЗ з гідравлічним устаткуванням 2008 року випуску, придбаний 20.04.2017 року.
Зазначені автомобілі підтверджують наявність техніки (основних засобів) для здійснення підприємницької діяльності .
За договором оренди обладнання №5 від 01.04.2021 та актом прийму-передачі №1 від 01.04.2021, укладених між ФОП ОСОБА_1 і ТОВ «ВУД», для здійснення виробничої діяльності ФОП ОСОБА_1 було орендовано обладнання: Лінія для виготовлення дрібноштучних бетонних виробів KR-282 у кількості 1 шт, а також форма KR-1378 «Камень стіновий 390х90х188 під розкол» у кількості 1 шт.
В підтвердження орендних правовідносин позивачем також надані: рахунок на оплату №150 від 31.08.2022, акт надання послуг №188 від 31.08.2022, рахунок на оплату №103 від 31.05.2023, акт надання послуг №108 від 31.05.2023.
01.11.2024 між ТОВ «ВУД» (Продавець) і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Покупець) був укладений договір купівлі продажу №011124/1, відповідно до якого Продавець передав у власність Покупця за плату відповідно до Специфікації (Додаток №1), яка є невід`ємною частиною цього договору обладнання: Лінія для виготовлення дрібноштучних бетонних виробів KR-282 у кількості 1 шт форма KR-1378 «Камень стіновий 390х90х188 під розкол» у кількості 1 шт.
Для здійснення господарської діяльності позивачем у 2022 році було закуплено сировину, що підтверджується наступними документами: договір поставки №14/04 від 14.04.2021 з ТОВ «СТОУН ЛАЙН», рахунок №1414 від 11.10.2021, видаткова накладна №1509 від 11.10.2021, рахунок №1373 від 06.10.2021, видаткова накладна №1460 від 06.10.2021, рахунок №270 від 16.06.2022, видаткова накладна №335 від 16.06.2022, рахунок №273 від 17.06.2022, видаткова накладна №346 від 17.06.2022, договір поставки №20 від 19.05.2022 з ТОВ «МІЛЛЕНІУМ», видаткова накладна №304 від 15.09.2022, видаткова накладна №280 від 05.09.2022, рахунок №116 від 06.07.2022, видаткова накладна №292 від 25.05.2022, рахунок №244 від 25.05.2022.
Факт продажу позивачем товару підтверджується наступними документами: рахунок №39 від 07.10.2022 на покупця ФОП ОСОБА_3 , видаткова накладна №21 від 14.10.2022, рахунок №40 від 01.11.2022 на покупця ТОВ «ТОРГОВЕЛЬНА ФІРМА «СЛОВ`ЯНСЬКИЙ БАЗАР», видаткова накладна №22 від 10.11.2022.
Для здійснення господарської діяльності позивачем у 2023 році було закуплено сировину, що підтверджується наступними документами: догові поставки №5 від 03.01.2023 з ТОВ «МІЛЛЕНІУМ» , рахунок №54 від 03.04.2023, видаткова накладна №148 від 07.04.2023, видаткова накладна №141 від 03.04.2023, рахунок №147 від 19.07.2023, видаткова накладна №393 від 19.07.2023, договір поставки №25 від 25.08.2023 з ТОВ «ДОМІНАНТ ГРУП», рахунок №27 від 21.08.2023, видаткова накладна №39 від 21.08.2023.
Факт продажу позивачем товару у 2023 підтверджується наступними документами: рахунок №67 від 05.09.2023 на покупця ФОП ОСОБА_4 , видаткова накладна №72 від 05.09.2023, рахунок №75 від 18.09.2023 на покупця ФОП ОСОБА_5 , видаткова накладна №73 від 18.09.2023, рахунок №89 від 09.11.2023 на покупця ФОП ОСОБА_6 , видатковою накладною №74 від 12.12.2023.
Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права і встановлених обставин справи суд приходить до висновку, що контролюючий орган приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення, яким позивачеві нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, діяв з порушенням вимог чинного податкового законодавства, без врахування виду економічної діяльності позивача, використання позивачем зазначеного об`єкта нерухомості за функціональним призначенням.
Відповідачем не надано до суду належних доказів, що позивач не використовує належні йому приміщення відповідно до основного виду своєї діяльності, отже, позовні вимоги позивача є обґрунтованими.
Відповідно до частин 1 , 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Сплачений судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у сумі 968,96 грн.
Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми (ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»).
За приписами ч.1,ч.2 ст. 16 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Вдповідно до ч.1ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 ст. 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до частин 1,2, 4, 5 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 7ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно ч.1. ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
За визначенням п.4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Між Адвокатом Володченковим Євгенієм Юрійовичем(Адвокат) і Дикуном Віталієм Вікторовичем (Клієнт) 24.12.2024 був укладений договір про надання правової (правничої) допомоги №24/12, предметом якого є надання Адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги Клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів.
Сторони погодили, що конкретний необхідний обсяг надання послуг та/або конкретне завдання може бути визначено у відповідній Специфікації до цього договору, що є його невід`ємною частиною (п. 1.2 договору).
Спеціфікацією №1 від 24.12.2024 до договору сторони погодили, що адвокат надає послуги з судового оскарження в суді першої інстанції:
За правилами частин 6, 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказам і доводам, що наводяться сторонами у справі. Тобто суд не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам судочинства. Таким чином, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Саме інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 робить висновок, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Також у постанові зазначено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Дана справа є справою незначної складності і розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, більшість наданих до позовної заяви документів є в наявності у позивача, а отже не потребували часу для їх знаходження і витребування у інших осіб.
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що витрати позивача на правничу допомогу можуть бути зменшені та підлягають частковому відшкодуванню, а саме в сумі 6000,00 грн. що відповідатиме вимогам співмірності, розумності та справедливості.
На підставі викладеного, керуючись статями 139,243-246, 250, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Врона