Справа № 420/12531/24
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2025-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/12531/24

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року (суддя Стефанов С.О., м. Одеса, повний текст рішення складений 31.07.2024) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 Прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

23.04.2024 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_2 Прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, в якому позивач просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2024 року по 12.04.2024 року включно;

- зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2024 року по 12.04.2024 року включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_2 Прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.02.2024 року по 12.04.2024 року включно.

Стягнуто з НОМЕР_2 Прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 03.02.2024 року по 12.04.2024 року включно у розмірі 182751,00 грн.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Обґрунтовуючи подану скаргу апелянт насамперед висловив незгоду із застосуванням судом першої інстанції до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України, зокрема статей 116-117 КЗпП, як норм загального права в даному спорі, так як, на його переконання військова служба (в т.ч. виплата грошового забезпечення та інших виплат військовослужбовцям) не являється об`єктом регулювання трудового права.

Щодо розрахунку розміру середнього грошового забезпечення позивача апелянт зауважив, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що не всі види грошового забезпечення, зазначенні в даній довідці, враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. На переконання апелянта, середньоденна заробітна плата позивача становила 1367,95 грн. (42406,90 грн. + 42406,90 грн.) / 62 (грудень 2023 року та січень 2024 року). Отже, середнє грошове забезпечення за час затримки виплат (70 днів) становить не 182751,00 грн., а 95756,59 грн. (70 днів х 1367,95 грн. = 95756,59 грн.).

В обґрунтування порушення судом норм процесуального права апелянт посилався на невмотивовано звільнення судом позивача від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», з огляду на наявність у позивача статусу учасника бойових дій.

Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до статті 304 КАС України не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 (далі позивач) проходив військову служба за контрактом в органах державної прикордонної служби України.

Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 02.01.2024 року №2-ОС позивач був звільнений з військової служби та в подальшому відповідно наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 03.02.2024 року був виключений зі списків особового складу та знятий з усіх видів забезпечення.

Однак у день виключення позивача зі списків особового складу з ним не було проведено усіх необхідних розрахунків.

Після його звільнення з лав ДПСУ 12.04.2024 року на картковий рахунок позивача зараховано кошти сумі 55694,39 грн. - грошова компенсація за не отриману додаткову відпустку у зв`язку з наявністю дітей до 15 років, відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки».

Таким чином повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні за період з 03.02.2024 року по 12.04.2024 року.

Вважаючи, що факт несвоєчасної виплати грошових сум при звільненні надає право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалюючи рішення про задоволення його позовних вимог суд першої інстанції визнав право позивача на виплату йому компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період затримки виплати.

При розрахунку компенсації за спірний період суд виходив з того, що середньоденна заробітна плата позивача становила 2610,74 грн. (89458,90 грн. + 72406,90 грн.) / 62 (грудень 2023 року та січень 2024 року), а тому середнє грошове забезпечення за час затримки виплат (70 днів) становить 182751,00 грн. (70 днів х 2610,74 грн. = 182751,00 грн.).

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За приписами статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011-XII).

Відповідно до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (дія якого відповідно до ч. 3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Приписами частини першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Варто зазначити, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Закон №2011-ХІІ. Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані КЗпП України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.04.2020 в справі №140/2006/19, від 16.07.2020 в справі №400/2884/18, від 04.09.2020 в справі №120/2005/19-а, від 05.03.2021 в справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021 в справі №340/970/20, від 13.10.2021 в справі №580/1790/20, від 21.10.2021 в справі №640/14764/20 та інших.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отож, розглядаючи цю справу, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норми статей 116, 117 КЗпП України, а також дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, абзацом 1 пункту 3 якого встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Пунктом 4 Порядку №100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема:

а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);

б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);

е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;

і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування.

За такого правового регулювання, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилкове врахування судом першої інстанції під час розрахунку середньоденної заробітної плати позивача премії по наказу у розмірі 9000 грн. за грудень 2024 року, 30000 грн. додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168 у розмірі 30000 грн. та компенсації за піднайом житла у розмірі 8052,00 грн. за грудень 2024 року.

Відтак, з урахуванням вимог Порядку №100, розмір середнього грошового забезпечення позивача відповідно до довідки про види грошового забезпечення від 18.03.2024 становить 1367,95 грн. (42406,90 грн. + 42406,90 грн.) / 62 (грудень 2023 року та січень 2024 року).

Де, 42406,90 грн. розмір грошового забезпечення, отримане позивачем у грудні 2023 року та січні 2024 року, та складається із: Посадовий оклад - 6 200,00 грн.; Оклад за військовим званням - 1 410,00 грн.; Надбавка за вислугу років - 2 663,50 грн.; Надбавка за кваліфікацію - 434,00 грн.; Надбавка за службу в умовах режимних обмежень - 620,00 грн.; Надбавка за особливості проходження служби - 4 109,40 грн.; Премія від окладу - 26 970,00 грн. (а.с.10);

- 62 сума календарних днів у грудні 2023 року та січні 2024 року;

- грудень 2023 року та січень 2024 року - два календарні місяці роботи, що передують місяцю, коли позивач був виключений зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 .

Таким чином, середнє грошове забезпечення позивача за час затримки виплат (70 днів) становить 95756,50 грн. (70 днів х 1367,95 грн.), а не 182751,00 грн., як помилково розрахував суд першої інстанції.

Наведене, на переконання колегії суддів, є підставою для зміни рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про незастосування судом повноважень щодо зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, то колегія суддів зазначає, що за усталеною практикою Верховного Суду, при застосуванні судами норм статті 117 КЗпП України, у редакції яка діє з 19 липня 2022 року, принцип співмірності не застосовується (постанова від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23).

Така ж позиція висловлена і в постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, в якій Суд стосовно періоду з 19 липня 2022 року зазначив про те, що приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, належить враховувати без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Доводи апелянта про помилкове не залишення судом першої інстанції позовної заяви без руху на підставі частини першої статті 169 КАС України через несплату позивачем судового збору та безпідставне звільнення позивача від сплати судового збору також відхиляються, оскільки зазначене, у відповідності до частини третьої статті 317 КАС України, не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції допустив частково неправильне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 8 серпня 2024 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в наступної редакції:

"Стягнути з НОМЕР_2 Прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 03.02.2024 року по 12.04.2024 року включно у розмірі 95756,50 грн.".

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов