Справа № 440/5564/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Є.Б. Супрун
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 р. Справа № 440/5564/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.10.2024, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 04.10.24 по справі № 440/5564/24

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області (далі УСЗН ВК Лубенської МР, апелянт), у якому просила визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у встановленні їй статусу члена сім`ї померлого ветерана війни та видачі посвідчення члена сім`ї загиблого, зобов`язавши при цьому Управління встановити ОСОБА_1 статус члена сім`ї померлого ветерана війни та видати посвідчення члена сім`ї загиблого.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.10.2024 адміністартивний позов задоволено.

Визнано протиправними дії УСЗН ВК Лубенської МР щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та видачі їй посвідчення встановленого зразка.

Зобов`язано УСЗН ВК Лубенської МР встановити ОСОБА_1 статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видати їй посвідчення встановленого зразка.

Відповідач, не погоджуючись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив його скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов залишити без задоволення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що позивач повинна була надати до УСЗН ВК Лубенської МР висновок військово-лікарської комісії про причинний зв`язок загибелі (смерті) військовослужбовця з виконання обов`язків військової служби щодо захисту Батьківщини. Оскільки такого висновку позивач не надала, то право на встановлення статусу "члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни" та отримання відповідного посвідчення вона не набула

Позивач надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст.308 та п. 3 ч. 1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України(далі -КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами

Позивач з 15.03.1975 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , факт чого підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 9).

ОСОБА_2 за життя встановлено І групу інвалідності, а також надано право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджено копією посвідчення серії НОМЕР_2 від 09.04.2004 (а.с. 11).

ОСОБА_2 мав статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році 1-ї категорії, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 (а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, факт чого підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 26.02.2024 (а.с. 10).

Позивач звернулася до Управління із заявою про встановлення їй статусу та видачу посвідчення члена сім`ї загиблого, померлого ветерана війни, у відповідь на яку листом від 17.04.2024 вих. №03-2/1641 відповідач повідомив про відмову у встановленні зазначеного статусу та запропонував надати документ, що встановлює причинний зв`язок загибелі (смерті) військовослужбовця з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків) (а.с. 25-26).

Згідно витягу з протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії 12 регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України (Протокол №1404 від 25.04.2024) підтверджено, що захворювання та причина смерті особи, звільненої з військової служби ОСОБА_2 , 1952 р.н., ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 12).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з померлим ОСОБА_2 , який за життя користувався пільгами встановленими для ветеранів війни інвалідів війни, то вона, відповідно до п. 2 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", має право на встановлення статусу члена сім`ї померлого ветерана війни та отримання відповідного посвідчення.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон №3551-XII).

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 10 Закону №3551-XII до членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, зазначених у цій статті, належать: один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; дружина (чоловік) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге.

На дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасників бойових дій, партизанів, підпільників і учасників війни, нагороджених орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу, визнаних за життя особами з інвалідністю, чинність цієї статті поширюється незалежно від часу смерті особи з інвалідністю.

Колегія суддів зазначає, що поширення чинності Закону №3551-XII на членів сім`ї загиблої особи є похідним від приналежності такої особи до ветеранів війни.

Частиною 1 ст. 18 Закону №3551-XII передбачено, що ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Відповідно до п. 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302, особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

Згідно з пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №20-РП/04 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи бойових діях на території інших держав. Розділ 11 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасників бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці, які безпосередньо як у воєнний, так і в мирний час виконували інші обов`язки військової служби та тилового забезпечення, пов`язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій.

Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм, вбачається що для встановлення особі статусу дружини померлого Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни необхідна наявність наступних обставин:- наявність у померлого чоловіка статусу, зокрема, інвалід війни; - визнання померлого чоловіка за життя інвалідом від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин пов`язаних з проходження військової служби чи участі у бойових діях, які не одружилися вдруге.

Саме такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 28.07.2022 у справі № 520/2798/19.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 отримав травму, пов`язану з виконанням обов`язків військової служби, що стало причиною для встановлення йому І групи інвалідності, мав право на пільги та переваги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 , дата видачі - 09.04.2004. Вказане посвідчення не скасовано, ОСОБА_2 відповідного статусу не позбавлено.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що згідно з Витягом з протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії 12 регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України (Протокол №1404 від 25.04.2024) захворювання та причина смерті особи, звільненої з військової служби, ОСОБА_2 , 1952 р.н., ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 12).

Позивач перебувала у шлюбі із померлим ОСОБА_2 з 15.03.1975 по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після 25.02.2024 іншого шлюбу не укладала. Доказів зворотнього відповідачем ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що на ОСОБА_1 -дружину померлого, інваліда І групи, ОСОБА_1 , який за життя користувався пільгами, встановленими для ветеранів війни інвалідів війни поширюється п. 2 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем доказів причинного зв`язку між смертю загиблого військовослужбовця та його захворюванням, в результаті якого настала смерть, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки п. 2 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не містить вимоги доказування вищезазначеного зв`язку.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року по справі № 440/5564/24 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін