Справа № 420/37134/24
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2025-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасишиної О.М., за участю секретаря судового засідання Лебедь В.Є., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою Міжнародного гуманітарного університету (65009, м. Одеса, Фонтанська дорога, 33, ) до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області (65042, м. Одеса, вул. Пересипська, 6, ) про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшла позовна заява Міжнародного гуманітарного університету (65009, м. Одеса, Фонтанська дорога, 33, ) до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області (65042, м. Одеса, вул. Пересипська, 6, ), в якій позивач просить:

визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області №24-28 від 27.05.2024 року.

Ухвалою суду від 13.01.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою від 20.01.2025 року заяву судді Одеського окружного адміністративного суду Радчука А.А. про самовідвід задоволено.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2025р. справу передано для розгляду судді Тарасишиній О.М.

Ухвалою від 24.01.2025 року прийнято до свого провадження справу № 420/37134/24.

28.01.2025 року (вх. №8425/25) представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позов.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в серпні 2024 року позивача отримав від ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області лист від 18.07.2024 року, в якому зазначено про те, що на підставі матеріалів справи та протоколу засідання від 27.05.2024 року №13 винесені рішення №24-28 від 27.05.2024 року про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу на Міжнародний гуманітарний університет. Однак, у зв`язку із відсутністю відомостей щодо зазначених рішень №24-28 від 27.05.2024 року про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу, а також будь-яких інших документів, на підставі яких було встановлено порушення позивачем, МГУ, законодавства про рекламу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому, в обґрунтування правової позиції, зазначено, що останній діяв у межах наданих йому повноважень, відповідно до Закону, та у спосіб і в порядку визначеному ним, у зв`язку з чим, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви Міжнародного гуманітарного університету Одеському окружному адміністративному суду.

Як вбачається з позовної заяви, на підставі протоколів складених посадовою особою Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області встановлено наступні порушення:

ч.2 ст. 26 Закону України «Про рекламу», а саме: неподання документів, усних та/або письмових пояснень, відео та аудіозаписів, а також іншої інформації, що стосується виявленого порушення чи повідомлення про нього та необхідних для здійснення такими органами повноважень щодо державного контролю;

ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу», а саме: розміщення зовнішньої реклами без дозволу (щит на фасаді 1шт. розмір 3х6х1 ст.: за адресою: м. Одеса, вул. Черняховського, 2) що надається виконавчими органами сільських, селищних, міських рад в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України;

ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу», а саме: розміщення зовнішньої реклами без дозволу (рекламний засіб на фасаді 1 шт. розмір 4х6х1 ст., за адресою: м. Одеса, пров, Бісквітний, 3) що надається виконавчими органами сільських, селищних, міських рад в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України;

ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу», а саме: розміщення зовнішньої реклами без дозволу (рекламний засіб на фасаді 1 шт. 6х3, 5х1 ст., за адресою: м. Одеса, вул. Льва Толстого, 24), що надається виконавчими органами сільських, селищних, міських рад в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України;

ч.1 ст. 16 Закону України «Про рекламу», а саме: розміщення зовнішньої реклами без дозволу (рекламний засіб на споруді- 1 шт. розмір 3х1х1 ст., за адресою: м. Одеса, вул. Академічна, 30), що надається виконавчими органами сільських, селищних, міських рад в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України;

В подальшому, за результатами розгляду справи щодо МГУ про порушення законодавства про рекламу 27.05.2024 року прийнято такі рішення:

№24 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу, а саме неподання документів, усних та/або письмових, відео та аудіозаписів, а також іншої інформації, що стосується виявленого порушення чи повідомлення про нього та необхідних для здійснення такими органами повноважень щодо державного контролю, у розмірі одна тисяча сімсот грн.;

№25 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу, а саме розміщення зовнішньої реклами без дозволу (щит на фасаді 1 шт. розмір 3х6х1 ст.: за адресою: м. Одеса, вул. Черняховського, 2), у розмірі п`ять тисяч вісімдесят три гривні;

№26 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу, а саме розміщення зовнішньої реклами без дозволу (рекламний засіб на фасаді 1 шт. розмір 4х6х1 ст., за адресою: м. Одеса, пров. Бісквітний, 3), у розмірі п`ять тисяч вісімдесят три гривні;

№27 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу, а саме розміщення зовнішньої реклами без дозволу (рекламний засіб на фасаді 1 шт. розмір 6х3х1 ст.., за адресою: м. Одеса, вул. Льва Толстого, 24), у розмірі п`ять тисяч вісімдесят три гривні;

№28 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу, а саме розміщення реклами без дозволу (рекламний засіб на споруді 1 шт. розмір 3х1х1 ст., за адресою: м. Одеса, вул. Академічна, 30), у розмірі п`ять тисяч вісімдесят три гривні.

Позивач вважає оскаржувані рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки вони прийняті не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, тобто всупереч вимог чинного законодавства, необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без урахування права особи на участь у процесу прийняття рішення та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №667 (надалі - Положення, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Держпродспоживслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який реалізує державну політику у галузі ветеринарної медицини, сферах безпечності та окремих показників якості харчових продуктів, карантину та захисту рослин, ідентифікації та реєстрації тварин, санітарного законодавства, санітарного та епідемічного благополуччя населення (крім виконання функцій з реалізації державної політики у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження) та у сфері гігієни праці та функцій із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників), з контролю за цінами, попередження та зменшення вживання тютюнових виробів та їх шкідливого впливу на здоров`я населення, метрологічного нагляду, ринкового нагляду в межах сфери своєї відповідальності, насінництва та розсадництва (в частині сертифікації насіння і садивного матеріалу), реєстрації та обліку машин в агропромисловому комплексі, державного нагляду (контролю) у сфері агропромислового комплексу, державного нагляду (контролю) у сферах охорони прав на сорти рослин, насінництва та розсадництва, державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів і рекламу в цій сфері, за якістю зерна та продуктів його переробки, державного нагляду (контролю) за додержанням заходів біологічної і генетичної безпеки щодо сільськогосподарських рослин під час створення, дослідження та практичного використання генетично модифікованого організму у відкритих системах на підприємствах, в установах та організаціях агропромислового комплексу незалежно від їх підпорядкування і форми власності, здійснення радіаційного контролю за рівнем радіоактивного забруднення сільськогосподарської продукції і продуктів харчування.

Пунктом 7 цього Положення передбачено, що Держпродспоживслужба здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про рекламу" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.

Згідно частини першої статті 6 Закону України "Про рекламу" мовою реклами є державна мова.

Частиною дев`ятою статті 8 Закону України "Про рекламу" передбачено, що інформація про ціни на товари, тарифи на послуги, наведені у рекламі, яка розміщується чи розповсюджується на території України, зазначається виключно у гривні.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про рекламу" розміщення внутрішньої реклами погоджується лише з власником місця її розташування або з уповноваженою ним особою. При погодженні розміщення внутрішньої реклами втручання у форму та зміст реклами забороняється.

Так, відповідно до положень статті 1 Закону України "Про рекламу", реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.

Приписами частини 1 статті 3 Закону України "Про рекламу" встановлено, що законодавство України про рекламу складається з цього Закону та інших нормативних актів, які регулюють відносини у сфері реклами.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України "Про рекламу", розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

За вимогами підпункту 1 пункту 1 статті 26 Закону України "Про рекламу", контроль за дотриманням законодавства України про рекламу здійснює у межах своїх повноважень центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів щодо захисту прав споживачів реклами.

Пунктом 1 Положення про Головне управління Держпродспоживслужби в Харківській області", затвердженого наказом Держпродспоживслужби від 21.07.2017 №579 визначено, що Головне управління Держпродспоживслужби в Харківській області є територіальним органом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів.

Згідно з вимогами статті 26 Закону України "Про рекламу", підпунктом 7 пункту 4 вищевказаного Положення Головне управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за дотриманням законодавства про рекламу.

Частиною 1 статті 27 Закону України "Про рекламу" передбачено, що особи, винні у порушенні законодавства про рекламу, несуть дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність відповідно до закону.

Згідно частини 7 статті 27 Закону України "Про рекламу", у разі неможливості встановлення вартості реклами, розповсюдженої з порушенням вимог цього Закону, на рекламодавців та розповсюджувачів реклами рішенням спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів накладається штраф у розмірі до 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №442 від 10.09.2014 та №1092 від 16.12.2015 реалізацію повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів покладено на Держпродспоживслужбу та її територіальні органи в областях, як правонаступника Держспоживінспекції.

Питання щодо накладення штрафів на осіб, винних у порушенні законодавства про рекламу врегульовані Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 №693 (далі по тексту - Порядок).

Пунктом 1 цього Порядку передбачено, що цей Порядок регулює питання накладення уповноваженими особами штрафів на рекламодавців, виробників і розповсюджувачів реклами за порушення законодавства про рекламу (крім штрафів, накладення яких належить виключно до компетенції Антимонопольного комітету і регулюється законодавством з питань авторського права та суміжних прав).

Пунктом 2 Порядку №693 передбачено, що штрафи відповідно до статті 27 Закону України "Про рекламу", накладаються у таких розмірах, зокрема: у разі неможливості встановлення вартості реклами, розповсюдженої з порушенням вимог законодавства про рекламу, на рекламодавців і розповсюджувачів реклами накладається штраф у розмірі до 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За наявності ознак порушення законодавства про рекламу складається протокол та приймається рішення про початок розгляду справи, згідно п. 9 - 11 Порядку.

За результатами розгляду справи приймається рішення, що оформляється у двох примірниках, один з яких залишається у Держспоживінспекції або її територіальному органі, другий - у 10-денний строк надсилається особі, стосовно якої було прийнято рішення, або видається її представникові під розписку.

Згідно з вимогами пункту 20 постанови Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 № 693 "Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу" сума штрафів за порушення законодавства про рекламу сплачується добровільно або стягується в судовому порядку відповідно до законодавства.

Як вбачається з фотокопій, використаних відповідачем під час розгляду справи про порушення законодавства про рекламу, не зрозуміло хто саме є суб`єктом підприємницької діяльності.

Так, як вбачається з протоколів засідань, на підставі яких відповідачем прийняті оскаржувані рішення та приписи, відповідач зазначає позивача як рекламодавця реклами, посилаючись лише на отриманий лист Управління реклами Одеської міської ради від 16.01.2024 року №16/01-35, посилань на інші документи, які б підтверджували факт належності позивачу об`єктів зовнішньої реклами не містять.

Суд звертає увагу, що належних доказів стосовно розміщення саме МГУ рекламних конструкцій за адресами: м. Одеса, вул. Черняховського, 2; м. Одеса, пров. Біскітний, 3; м. Одеса, вул. Льва Толстого, 24; м. Одеса, вул. Академічна, 30 Головним управлінням Держпродспоживслужби в Одеській області до суду надано не було, з протоколу про порушення законодавства про рекламу не підтверджується розміщенням реклами саме позивачем.

При цьому, як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, серед зазначених будівель, лише одна перебуває у власності позивача, а саме будівля за адресою: м. Одеса, пров. Бісквітний, 3, а усі інші будівлі знаходяться у власності інших осіб та не перебувають у користуванні МГУ.

Більш того, рекламний засіб, розміщений всередині закритого подвір`я на фасаді будівлі за адресою: м. Одеса, пров. Бісквітний, 3 є внутрішньою рекламою, тому за вимогами ч. 1 ст. 17 Закону України «Про рекламу» жодних дозволів для її розміщення позивачем отримувати не потрібно, відтак відсутнє правопорушення з боку МГУ.

У порушення вимог Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 №693, посадові особи Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області при розгляді справи не перевірили порядок виготовлення і розповсюдження реклами. Висновок, викладений у оскаржуваних рішеннях про порушення законодавства про рекламу, складений на підставі матерів справи та фотоматеріалів, які ніяким чином не підтверджують причетність до виготовлення і розміщення цієї реклами позивача по справі.

До того ж, інформація про те, що 27.05.2024 року проводилося засідання (слухання) ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області з розгляду справи про порушення законодавства про рекламу була отримана представником позивача лише 19.08.2024 року, що унеможливило надання витребуваних доказів.

За таких обставин суд вважає, що Головним управління Держпродспоживслужби в Одеській області не доведено факту вчинення порушення саме МГУ, оскільки не надано доказів того, хто саме є рекламодавцем, виробником та розповсюджувачем цієї реклами.

Суд дійшов висновку, що відповідач скористався не перевіреними, недостовірними та необ`єктивними відомостями при прийнятті оскаржуваних рішень та не встановив хто насправді є рекламодавцем, виробником та розповсюджувачем реклами на зазначених об`єктах, як того вимагає Закон України «Про рекламу» та як свідчить судова практика.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №826/14253/17 у якій суд, зокрема, зазначив: «саме лише порушення порядку розміщення на рекламній конструкції реклами певного змісту не є достатнім для притягнення до відповідальності особи, в інтересах якої ця реклама, якщо не встановлено, хто є рекламодавцем та що рекламу розповсюджує він самостійно. Положення ч.2 ст. 27 Закону України «Про рекламу» стосуються відповідальності, а тому не можуть тлумачитися розширено».

Відповідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим статтею 8 Конституції України та статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд на підставі статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04, 10 лютого 2010 року) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руиз Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Отже, оскільки Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області не довело факт вчинення порушення саме МГУ, оскільки не надав доказів того, хто саме є рекламодавцем, виробником та розповсюджувачем цієї реклами, суд вважає, що за наведених обставин вимоги позивача про скасування рішень №24-28 від 27.05.2024 року про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу є обґрунтованими.

Отже, враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що доводи позивача є обґрунтованими, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням наведеного, враховуючи задоволення позову, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судового збору у розмірі 3028,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 75-78, 90, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Міжнародного гуманітарного університету (65009, м. Одеса, Фонтанська дорога, 33, ) до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області (65042, м. Одеса, вул. Пересипська, 6, ) про визнання протиправними та скасування рішень задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області №24-28 від 27.05.2024 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь Міжнародного гуманітарного університету () судові витрати у розмірі 3028,00 грн. (три тисячі двадцять вісім грн. 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили у строк і порядок визначені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано 25.03.2025 р.

Суддя О.М. Тарасишина