Справа № 280/11511/24
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2025-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

25 березня 2025 року Справа № 280/11511/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Служби безпеки України

Управління Служби безпеки України в Запорізькій області

про визнання протиправним та скасування рішення, визнання бездіяльності протиправною зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Служби безпеки України (далі відповідач 1), Управління Служби безпеки України в Запорізькій області (далі відповідач 2) у якому позивач просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення органу владних повноважень - Служби безпеки України, оформлене наказом Голови Служби безпеки України №1444-ОС/дск від 28.10.2024 в частині, яка стосується переводу ОСОБА_1 для проходження військової служби до Національної гвардії України.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення органу владних повноважень - Управління Служби безпеки України в Запорізькій області, оформлене наказом начальника Управління Служби безпеки України Запорізькій області №744-ОС/дск від 12.11.2024 в частині, яка стосується виключення ОСОБА_1 зі списків Управління Служби безпеки України в Запорізькій області.

3. Зобов`язати Управління Служби безпеки України в Запорізькій області включити ОСОБА_1 до списків Управління Служби безпеки України в Запорізькій області та поновити в розпорядження начальника Управління Служби безпеки України Запорізькій області.

4. Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Запорізькій області з невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в період з 09.08.2024 по 14.11.2024 та грошової компенсації за невідбуті дні основної щорічної відпустки та додаткової відпустки учасника бойових дій.

5. Зобов`язати Управління Служби безпеки України в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення в період з 09.08.2024 по 14.11.2024 та грошову компенсацію за невідбуті дні основної щорічної відпустки та додаткової відпустки учасника бойових дій.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу за контрактом в Управлінні Служби безпеки України в Запорізькій області. Наказом Голови СБ України №1444-ОС/дск від 28.10.2024 позивача було переведено для продовження проходження військової служби до Національної гвардії України та на даний час позивач проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. Вважає, що жодних законних підстав та обгрунтування для переведення його до Національної гвардії України не було, а тому зазначені рішення суб`єктів владних повноважень є протиправними та підлягають скасуванню. Крім того, під час звільнення з СБ України позивачу не була виплачена компенсація за невикористані дні основної щорічної відпустки та додаткової відпустки учасника бойових дій. Також, з 10 травня 2024 року, позивач перебував у розпорядженні начальника УСБУ в Запорізькій області. З 09 серпня 2024 року позивачу було припинено виплату грошового забезпечення взагалі, хоча він продовжував виконувати покладені на нього службові обов`язки. У зв`язку з наведеним позивач стверджує, що УСБУ в Запорізькій області допущено протиправну бездіяльність, яка полягала у невиплаті позивачу грошового забезпечення в період з 09.08.2024 по 14.11.2024 та грошової компенсації за невідбуті дні щорічної відпустки та додаткової відпустки учасника бойових дій. На підставі наведеного просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою від 16.12.2024 суд відкрив провадження у цій справі, призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін. Також вказаною ухвалою судом було витребувано від Управління Служби безпеки України в Запорізькій області належним чином засвідчені копії:

- наказу Голови СБ України №1444-ОС/дск від 28.10.2024;

- наказу начальника УСБУ в Запорізькій області744-ОС/дск від 12.11.2024;

- документів, які стали підставою для винесення вказаних наказів (рапорти, подання, довідки-бесіди тощо);

-документів, які стосувались вжиття заходів щодо визначення порядку подальшого службового використання ОСОБА_1 в період його зарахування до розпорядження начальника УСБУ в Запорізькій області;

-контрактів про проходження військової служби, які укладались ОСОБА_2 в період з 2010 по 2024 роки;

- та довідку про суми нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 в період серпня, вересня, жовтня та листопада 2024 року; -відомості про невідбуті ОСОБА_1 дні основної щорічної відпустки та додаткової відпустки учасника бойових дій станом на 14 листопада 2024 року.

10.02.2025 судом отриманий від представника відповідачів відзив на позовну заяву (вх.№6023), у якому зазначено, що Управлінням вжитий комплекс заходів відносно можливого подальшого службового використання майора ОСОБА_1 , за результатами якого визначене оптимальне рішення ефективного використання зазначеного військовослужбовця у силах безпеки та оборони України шляхом направлення його для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України, з огляду що, під час винесення оскаржуваних наказів СБ України та УСБУ в Запорізькій області діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України. Щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в період з 09.08.2024 року по 14.11.2024 року, представник відповідачів у відзиві зазначив, що враховуючи, що майор ОСОБА_1 зарахований наказом Голови СБ України від 10.05.2024 року №598-ОС/дск у розпорядження начальника УСБУ в запорізькій області за підпунктом «б» пункту 48 Положення з 10.05.2024 року до 09.08.2024 року, після закінчення строків перебування у розпорядженні, виплата грошового забезпечення, відповідно до абзацу третього пункту 6 глави 1 розділу IV Інструкції №515/ДСК, ОСОБА_1 була припинена з 10.08.2024 року. Щодо визнання протиправною бездіяльності УСБУ в Запорізькій області з невиплати позивачу грошової компенсації за невідбуті дні основної щорічної відпустки та додаткової відпустки учасника бойових дій, представник відповідачів у відзиві зазначити, що наказом Голови СБ України від 28.10.2024 року №1444-ОС/дск майор ОСОБА_1 не звільнений, а переведений у розпорядження командувача НГУ, отже виплата грошової компенсації за невідбуті дні відпусток йому не здійснювалася, проте, інформація щодо видів та кількості днів невідбутих майором ОСОБА_1 відпусток, зазначена у повному обсязі у наказі начальника УСБУ в запорізькій області від 12.11.2024 року №744-ОС/дск «Про особовий склад». Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

14.03.2025 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначив наступне. Вважає, що доводи Відповідача, про те, що ним вжито вичерпних заходів та встановлено неможливість мого службового використання є передчасними та не доведено належними доказами. Зазначає, дійсно йому було надано перелік посад отриманий з УРОС СБ України на запит Управління. При цьому, йому було запропоновано вказати перелік посад, на яких він бажає проходити службу. Ознайомившись з цим переліком, позивач вибрав декілька вакансій які його влаштовували в найбільшій мірі. Водночас, це не означає, що позивач не бажав проходити військову службу на інших посадах в системі СБ України. Відповідачем з невідомих причини цей перелік до суду не надається, але наскільки пам`ятає позивач мова йде про сотні вакантних посад. Після того, як позивач висловив бажання проходити службу на будь-яких посадах УСБУ в Дніпропетровській області, ГУ СБУ в Донецькій та Луганській області, ГУ СБУ в Києві та Київській області, до вказаних регіональних органів були направлені запити, щодо можливого призначення. УСБУ в Дніпропетровській області ГУ СБУ в Києві та Київській області відповіли, що на зазначені посади розглядаються інші кандидати. ГУ СБУ в Донецькій та Луганській області жодної відповіді не надало. Однак, в матеріалах справи лежить рапорт ОСОБА_3 за результатами телефонної розмови. Позивач зазначє, що ані Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України», затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007, ані Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затверджена наказом Служби безпеки України від 14 жовтня 2008 року №772 не передбачено обов`язку керівництва Служби безпеки України погоджувати з начальниками регіональних органів питання призначення військовослужбовців на посади в таких органах. Факт того, що на посаду розглядається кандидат, не робить таку посаду невакантною і не виключає призначення на таку посаду іншої особи. Керівництво СБ України володіло всіма необхідними повноваженнями для призначення позивача на будь-яку, рівнозначну або на ступінь нижче, вакантну посаду в системі СБ України без необхідності погодження з начальниками будь-яких органів або врахування особистих побажань позивача. А з урахуванням, цитованого Відповідачем, пункту 99 Положення (у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути призначені за рішенням Голови Служби безпеки України на нижчі посади в Службі безпеки України, а також направлені для подальшого проходження військової служби зі Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням зі списків особового складу Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою) взагалі на будь-яку нижчу посаду в системі СБ України. Крім того, відповідно до довідки про проведену бесіду №59/13/7607дек від 12.07.2024 УСБУ в Запорізькій області було направлено листи до всіх регіональних управлінь. Водночас, до відзиву на позовну заяву жодних листів від інших, окрім вказаних, не долучено. З огляду на викладене, позивач вважає, що відповідачем було імітовано процес пошуку вакантних посад, які б позивач міг би зайняти та зроблено необгрунтований висновок про неможливість подальшого службового використання позивача, оскаржуваний наказ №1444-ОС/дск від 28.10.2024 є незаконним, необгрунтованим та протиправним, а відповідно підлягає скасуванню. Щодо невиплати позивачу грошового забезпечення в період з 09.08.2024 по 14.11.2024 позивач у відповіді зазначив, що у вказаний період ним сумлінно виконувались покладені на нього функціональні обов`язки, не допускалось порушень військової дисципліни або неналежного виконання службових обов`язків. При цьому, Відповідач, вважає, що позивач мав заслужити виплату грошового забезпечення досягнувши достатніх, на думку конкретних посадових осіб, результатів службової діяльності. Позивач вважає, що позиція Відповідача суперечить приписам статті 9 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанові КМ України 704 від 30.08.2017. Грошове забезпечення військовослужбовця гарантується державою, конкретні посадові особи мають право його виплачувати, встановлювати розмір певних видів грошового забезпечення. При цьому, жодним законом не передбачено право військового начальника позбавляти грошового забезпечення в повному обсязі посилаючись на оцінку результатів службової діяльності військовослужбовця. Крім того, перевищення терміну зарахування позивача в розпорядження сталося не з його вини, а було пов`язано виключно з тим, що Відповідач визначався з подальшим службовим використанням позивача і не поспішав вживати необхідних заходів для цього. Щодо невиплати грошової компенсації за невідбуті дні відпусток позивач зазначив, що його правовий зв`язок з СБ України розірвано повністю. Порядок виплати грошового забезпечення при переведенні з СБ України до Національної гвардії України не врегульовано ані відомчими НПА СБ України, ані Національної гвардії України. При цьому, військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України жодним чином не збирається виплачувати таку компенсацію за невідбуті дні відпустки, накопичені за час проходження служби в СБ України. Крім того, грошове забезпечення в Національній гвардії України є нижчім за грошове забезпечення в СБ України. Таким чином, враховуючи, що у військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України не виникає жодного обов`язку щодо виплати позивачу грошової компенсації за невідбуті дні відпусток, бездіяльність Відповідача є протиправною.

Також у відповіді на відзив позивач заявив клопотання про витребування доказів, задоволенні якого ухвалою суду від 25.03.2025 було відмовлено.

24.03.2025 до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив у яких зазначено наступне. Саме Голова СБ України приймає рішення призначити на нижчу посаду в СБ України чи направити для подальшого проходження військової служби зі Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань. Після закінчення строків перебування у розпорядженні, передбачених підпунктами «а», «б», «г», «ґ», «е», «є», «и» пункту 48 Положення (якщо військовослужбовці не призначені на посаду або не звільнені з військової служби), а у випадках, передбачених підпунктом «в» пункту 48 Положення, - після спливання шести місяців з дня зарахування в розпорядження відповідних начальників або керівників, виплата їм грошового забезпечення здійснюється за рішенням Голови СБ України на підставі мотивованих рапортів начальників або керівників, у розпорядженні яких перебувають такі військовослужбовці. Під час перебування у розпорядженні начальника УСБУ в Запорізькій області, майором ОСОБА_1 будь-яких результатів у виконанні покладених на нього функціональних обов`язків отримано не було, а відтак, були відсутні правові підстави для ініціювання перед Головою СБ України продовження виплати йому грошового забезпечення. Також відповідач у запереченнях зазначив, що враховуючи, що наказом Голови СБ України від 28.10.2024 року №1444-ОС/дск майор ОСОБА_1 не звільнений, а переведений у розпорядження командувача НГУ, виплата грошової компенсації за невідбуті дні відпусток йому не здійснювалася. У задоволенні позову просить суд відмовити.

З матеріалів справи судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 проходив військову службу в Службі безпеки України з 01.07.2010 року.

23.01.2015 між Службою безпеки України та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби у Службі безпеки України (далі - Контракт). Контракт укладено строком на 5 років. Абзацом першим пункту 3 та пунктом 3.1 Контракту визначено, що під час проходження військової служби за контрактом громадянин ОСОБА_1 зобов`язується: неухильно виконувати рішення начальників (командирів) щодо переміщення по службі, в тому числі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість.

У подальшому, 20.12.2019 між Службою безпеки України та ОСОБА_1 укладено ще один контракт про проходження військової служби у Службі безпеки України (далі Контракт 2). Контракт 2 укладено строком на 3 роки. Абзацом другим та третім пункту 3 Контракту 2 визначено, що під час проходження військової служби в СБ України за контрактом громадянин ОСОБА_1 зобов`язується: неухильно виконувати рішення начальників (командирів) щодо переміщення по службі, в т.ч. пов`язане з переїздом в іншу місцевість.

Наказом Голови Служби безпеки України від 10.05.2024 №598-ОС/дск ОСОБА_1 зарахований у розпорядження начальника Управління за підпунктом «б» пункту 48 Положення ( у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів) з 10.05.2024 року до 09.08.2024 року включно.

Розпорядженням начальника Управління від 20.05.2024 №101-р на майора ОСОБА_1 на період його знаходження у розпорядженні начальника Управління за посадою старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах покладено функціональні обов`язки.

З метою надання пояснень щодо особливостей проходження військовослужбовцем військової служби в період перебування у розпорядженні, порядку розрахунку термінів перебування у розпорядженні, порядку обчислення грошового забезпечення за цей період, у тому числі за умови, якщо час перебування у розпорядженні перевищує передбачений нормативно-правовими актами з цього приводу, доведення вимог підпунктів 4.9-4.17 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом СБ України від 14.10.2002 №772 з майором ОСОБА_1 23.05.2024 та 12.07.2024 проводилися відповідні бесіди що підтверджується наданими відповідачами Довідками про проведення бесід реєстр. №59/13-5262дск від 24.05.2024 та реєстр. №59/13-7607дск від 12.07.2024.

Для організації роботи щодо можливого призначення майора ОСОБА_1 , у підрозділи Центрального управління, інші регіональні органи СБ України Управлінням було надіслано відповідний запит до Управління по роботі з особовим складом (УРОС) СБ України щодо здійснення підбору вакантних посад для подальшого проходження ним служби (лист від 16.05.2024 року №59/13-4948дск).

Також, були надіслані відповідні запити до структурних підрозділів Управління щодо

розгляду кандидатури майора ОСОБА_1 для заміщення вакантних посад (лист від 16.05.2024 року №59/13-4946дск).

Також, з матеріалів справи вбачається, що 12.06.2024 майору ОСОБА_1 було запропоновано перелік посад, отриманий з УРОС СБ України на запит Управління від 16.05.2024 року №59/13-4946дск. Наданий суду витяг з цього переліку містить рукописний напис ОСОБА_1 про його бажання продовжити службу в УСБУ у Дніпропетровській області, ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях, ГУ СБ України у м. Києві та Київській області.

Проте, отримано відповіді від перелічених вище органів СБ України про неможливість

проходження подальшої військової служби прозивачем у них (лист від 21.06.2024 №51/13-45844ДСК Управління СБ України у м. Києві та Київській області, лист від 28.05.2024 №55/14-2803ДСКвих Управління СБ України у Дніпропетровській області, рапорт помічника начальника Управління (по РОС) начальника ВКЗ Управління від 27.07.2024 №59/13-7774ві).

Крім того, майору ОСОБА_1 пропонувалося подальше проходження військової

служби у відділі Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів СБ України, проте, від вказаної пропозиції він відмовився.

До Управління СБУ у Запорізькій області надійшла від вч НОМЕР_1 Національної гвардії України письмова згода вих. №3/33/10/1-1521 від 20.08.2024 щодо переведення майора ОСОБА_1 до зазначеної військової частини.

03.09.2024 Управлінням був складений висновок про неможливість подальшого службового використання майора ОСОБА_1 . Зазначений висновок містить підпис ОСОБА_1 від 03.09.2024 про ознайомлення.

09.10.2024 на адресу СБ України надійшов лист від командувача Головного управління Національної Гвардії України МВС України, яким з метою виконання бойових завдань по відсічі та стримуванню збройної агресії з боку російської федерації проти України та якісного виконання проставлених завдань в умовах воєнного стану, захисту державного суверенітету та територіальної цілісності держави, просили направити для подальшого проходження військової служби до НГУ військовослужбовців СБ України, зокрема, майора ОСОБА_1 .

Наказом Голови СБ України від 28.10.2024 року №1444-ОС/дск, відповідно до пункту 49 Положення, підпункту 2 пункту 2 розділі ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 11.04.2024 року №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», майора ОСОБА_1 , який перебував у розпорядженні начальника УСБУ в Запорізькій області переведено у розпорядження командувача Національної Гвардії України з дня виключення зі списків особового складу.

Наказом начальника УСБУ в Запорізькій області від 12.11.2024 року №744-ОС/дск майора ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу з 14.11.2024 року.

Не погорджуючись з діями та наказами позивача щодо переведення до вч НОМЕР_1 та вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невідбуті дні відпустки та не нарахування і невиплати грошового забезпечення за період з 09.08.2024 по 14.11.2024 позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України від 25.03.1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі за текстом Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною 1 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною 2 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок становлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно о законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Частиною 3 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок, зокрема, включає проходження військової служби.

Пунктом 4 статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про Службу безпеки України» передбачено, що керівництво всією діяльністю Служби безпеки України, її Центральним управлінням здійснює Голова Служби безпеки України.

Частиною першою статті 20 Закону визначено, що умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками-військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України.

Указом Президента України №64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і обороні України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено введення в Україні воєнного стану з 5 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

Надалі Указами Президента України строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та діє до сьогодні.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12 травня 2015 року №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, та передбачає надання відповідним органам влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відведення загрози, відсічі збройній агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, ї територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Так, підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 11.04.2024 року №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18.05.2024, тобто був чинний на час існування спірних відносин, передбачено, що у період дії воєнного стану у зв`язку із службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути призначені за рішенням керівника розвідувального органу чи Голови Служби безпеки України на нижчі посади в розвідувальному органі чи в Службі безпеки України, а також направлені для подальшого проходження військової служби з розвідувального органу чи Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між розвідувальним органом чи Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням із списків особового складу розвідувального органу чи Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).

Спеціальними нормами, які регулюють проходження військової служби, є Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затверджене Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007 (далі за текстом Положення).

Положенням визначається порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період.

Зокрема, пунктом 48 Положення визначені підстави та строки зарахування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядження прямих начальників, а за рішенням Голови Служби безпеки України - у розпорядження його першого заступника чи заступника, начальника іншого підрозділу, органу, закладу, установи.

Так, підпунктом «б» пункту 48 Положення визначено, що зарахування у розпорядження військовослужбовців Служби безпеки України у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів (зміна організаційно-штатної побудови, передислокація, перерозподіл функціональних завдань та наявних сил у зв`язку зі зміною покладених завдань, здійснення планових та позапланових переміщень військовослужбовців по службі у зв`язку з проведенням загальної ротації кадрів, прийняття Головою Служби безпеки України управлінських рішень щодо переміщення військовослужбовців для здійснення оперативно-службової діяльності на окремих напрямах та підвищення її ефективності) здійснюється строком до 3 місяців.

Абзацом чотирнадцятим пункту 48 Положення передбачено, що військовослужбовці,

зараховані в розпорядження, продовжують проходити військову службу та виконують обов`язки військової служби (завдання) у межах, визначених тією посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають. За ними зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, що вони займали, якщо інше не передбачено законодавством.

Абзацом шістнадцятим пункту 48 Положення передбачено, що після закінчення строку перебування військовослужбовця у розпорядженні, а також у разі відсутності підстав для подальшого перебування в розпорядженні він призначається на посаду або звільняється з військової служби в установленому порядку.

Крім того, абзацом сімнадцятим пункту 48 Положення визначено, що військовослужбовець, який після закінчення строку перебування у розпорядженні у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів не призначений на посаду через відсутність вакантних посад (рівної або нижчої не більш як на один ступінь) у Службі безпеки України або через ненадання військовослужбовцем згоди на призначення на іншу нижчу посаду, звільняється в установленому порядку з військової служби. Вакантні посади, на яких може бути використано військовослужбовця з дотриманням вимог, встановлених пунктом 43

цього Положення, визначаються начальником підрозділу, органу, закладу, установи, у розпорядженні якого перебуває військовослужбовець.

Приписами пункту 49 Положення визначено, що військовослужбовці Служби безпеки України можуть бути направлені для проходження військової служби до Збройних Сил України та інших військових формувань із виключенням зі списків особового кладу Служби безпеки України, а військовослужбовці інших військових формувань можуть бути прийняті на військову службу за контрактом до Служби безпеки України із зарахуванням їх до списків особового складу Служби безпеки України після виключення зі списків особового складу інших військових формувань.

Направлення військовослужбовців із Служби безпеки України для подальшого проходження військової служби до інших військових формувань чи з інших військових формувань до Служби безпеки України здійснюється за погодженням між Службою безпеки України та відповідними військовими формуваннями за згодою військовослужбовця, крім випадків, передбачених пунктом 99 цього Положення.

При цьому, пунктом 99 Положення в редакції, чинній з 24.10.2024, визначено, що у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути призначені за рішенням Голови Служби безпеки України на нижчі посади в Службі безпеки України, а також направлені для подальшого проходження військової служби зі Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням зі списків особового складу Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).

Отже, посилання позивача на те, що: Законом України «Про Службу безпеки України» не передбачено, можливості переведення військовослужбовців СБ України для проходження служби до інших військових формувань. Зокрема, військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, тобто на добровільній основі, дана норма з`явилась лише в Положенні про проходження військової служби в жовтні 2024 року, зазначена норма ніяким чином не конкретизована в нормативно-правових актах, який визначають порядок проходження служби в НГ України, оскільки взагалі не передбачено можливість комплектування НГ України шляхом переведення військовослужбовців з інших військових формувань не свідчать про протиправність спірних наказів, оскільки підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 11.04.2024 року №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» та пунктом 99 Положення в редакціях, чинних на час прийняття спірних наказів, було передбачено можливість у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю направлення військовослужбовців для подальшого проходження військової служби зі Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань, що і було зроблено в даному випадку відповідачем.

Щодо доводів позивача про те, що на час укладення позивачем контракту про проходження служби ніякої можливості переведення військовослужбовців до інших формувань не існувало, суд зазначає, що змінами до Положення про проходження військової служби були також внесені зміни до типової форми контракту, яка передбачає можливість переведення до інших військових формувань.

Щодо посилання позивача на те, що він не подавав ніяких рапортів, або іншим чином не погоджувався на здійснення його переведення до НГ України та про те, що на думку позивача службова необхідність в переведенні його для проходження служби до НГ України полягала виключно в тому, що керівництво не бажало призначати позивача на жодну посаду в системі СБ України, суд зазначає, що враховуючи інтереси національної безпеки, територіальної цілісності, громадського порядку тощо, відбуваються певні обмеження прав особи, в період оголошеного в країні воєнного стану (в особливий період). Права та інтереси військовослужбовця в особливий період відповідно також піддаються обмеженню але з урахуванням забезпечення оборони та захисту держави, її суверенітету, територіальної цілісності, захисту життя громадян та враховуючи обставини несення військовослужбовцем військової служби.

Так, підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 11.04.2024 року №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», передбачено зокрема, що у період дії воєнного стану у зв`язку із службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з розвідувального органу чи Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між розвідувальним органом чи Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням із списків особового складу розвідувального органу чи Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).

Отже, вищенаведеною нормою Закону передбачена лише єдина вимога для такого направлення - у зв`язку із службовою необхідністю. Суд наголошує, що до повноважень суду не належить надання оцінки доцільності переміщення військовослужбовців та призначення на певні посади, тим більше під час воєнного стану в Україні.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Отже, вибір одного із видів дисциплінарного стягнення належить до дискреційних повноважень органу, що має право приймати рішення за результатами розгляду дисциплінарного провадження.

Схожа позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.09.2023 року у справі №240/44051/21, від 28.06.2023 року у справі №640/20223/20 та інших.

Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку про те, що доводи позивача не є такими, що свідчать про протиправність спірних наказів, а отже відсутні підстави для їх скасування. Відповідно відсутні підстави для задоволення похідної позовної вимоги про зобов`язання Управління Служби безпеки України в Запорізькій області включити ОСОБА_1 до списків Управління Служби безпеки України в Запорізькій області та поновити в розпорядження начальника Управління Служби безпеки України Запорізькій області.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Запорізькій області з невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в період з 09.08.2024 по 14.11.2024 та грошової компенсації за невідбуті дні основної щорічної відпустки та додаткової відпустки учасника бойових дій тазобов`язання Управління Служби безпеки України в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення в період з 09.08.2024 по 14.11.2024 та грошову компенсацію за невідбуті дні основної щорічної відпустки та додаткової відпустки учасника бойових дій то вони також не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Інструкцією про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженою наказом Центрального управління СБ України від 10 квітня 2018 року №515/ДСК (зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 25 квітня 2018 року за №512/31964) (далі Інструкція №515/ДСК) визначені порядок та умови виплати грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України. Абзацом першим та п`ятим пункту 4 розділу І Інструкції №515/ДСК визначено, що грошове забезпечення згідно з цією Інструкцією виплачується військовослужбовцям СБ України, які перебувають у розпорядженні відповідних начальників (керівників) органів, підрозділів, закладів та установ СБ України.

Абзацом третім пункту 18 розділу І Інструкції №515/ДСК передбачено, що якщо військовослужбовець згідно з наказом (розпорядженням) по особовому складу тимчасово виконує обов`язки за іншою посадою (вищою або рівнозначною), грошове забезпечення за цей період нараховується йому за посадою, обов`язки або завдання за якою цей військовослужбовець тимчасово виконує, а у разі, якщо військовослужбовець, який згідно з наказом (розпорядженням) по особовому складу тимчасово виконує обов`язки за нижчою посадою, грошове забезпечення йому виплачується у розмірах, установлених за займаною штатною посадою, а військовослужбовцю, який перебуває в розпорядженні, за останньою займаною штатною посадою.

Пунктом 2 глави 1 розділу IV Інструкції №515/ДСК передбачено, що за військовослужбовцями, зарахованими в розпорядження відповідних начальників або керівників (крім тих, що зараховані в розпорядження за підставами, передбаченими підпунктами «в», «д», «з» пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 року №1262, зберігається виплата грошового забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, протягом строків, передбачених пунктом 48 Положення, з урахуванням їх продовження у встановленому порядку.

Абзацом першим, другим та третім пункту 6 глави 1 розділу IV Інструкції №515/ДСК визначено, що строки перебування військовослужбовців у розпорядженні відповідних начальників або керівників залежно від підстав такого зарахування визначаються відповідно до чинного законодавства України.

Після закінчення строку перебування військовослужбовця у розпорядженні, а також у разі відсутності підстав для подальшого перебування в розпорядженні, він призначається на посаду або звільняється в установленому порядку з військової служби.

Після закінчення строків перебування у розпорядженні, передбачених підпунктами «а», «б», «г», «ґ», «е», «є», «и» пункту 48 Положення (якщо військовослужбовці не призначені на посаду або не звільнені з військової служби), а у випадках, передбачених підпунктом «в» пункту 48 Положення, - після спливання шести місяців з дня зарахування в розпорядження відповідних начальників або керівників, виплата їм грошового забезпечення здійснюється за рішенням Голови СБ України на підставі мотивованих рапортів начальників або керівників, у розпорядженні яких перебувають такі військовослужбовці.

Крім того, абзацами першим та другим пункту 11 глави 1 розділу IV Інструкції №515/ ДСК визначено наступне. Днем зарахування військовослужбовця у розпорядження відповідних начальників або керівників є день підписання наказу по особовому складу про таке зарахування, або день, зазначений у наказі.

В наказі по особовому складу про зарахування у розпорядження також зазначається дата закінчення строку перебування у розпорядженні, крім випадків, передбачених підпунктами «в», «г», «д», «ж», «з» пункту 48 Положення.

З огляду на викладене, враховуючи, що майор ОСОБА_1 зарахований наказом Голови СБ України від 10.05.2024 року №598-ОС/дск у розпорядження начальника УСБУ в запорізькій області за підпунктом «б» пункту 48 Положення з 10.05.2024 року до 09.08.2024 року, після закінчення строків перебування у розпорядженні, виплата грошового забезпечення, відповідно до абзацу третього пункту 6 глави 1 розділу IV Інструкції №515/ДСК, ОСОБА_1 була припинена з 10.08.2024 року.

Щодо невиплати грошової компенсації за невідбуті дні основної щорічної відпустки та додаткової відпустки учасника бойових дій, суд зазначає наступне.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011- XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16 Закону України «Про відпустки».

З огляду на викладене, враховуючи, що наказом Голови СБ України від 28.10.2024 року №1444-ОС/дск майор ОСОБА_1 не звільнений, а переведений у розпорядження командувача НГУ, то у відповідачів був відсутній обов`язок виплатити позивачу грошову компенсацію за невідбуті дні відпусток.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Ухвалюючи рішення, суд керується статтею 246 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (параграф 58 рішення у справі Серявін та інші проти України).

Пунктом 41 Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення.

Відповідно до приписів статті 139 КАС України, з огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення судових витрат відповідачем, підстав для їх розподілу немає.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до Служби безпеки України (, 01061, м. Київ-1, вул. Володимирська, 33), Управління Служби безпеки України в Запорізькій області (код , 69002, м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, 62) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання бездіяльності протиправною зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя Н.В. Стрельнікова