Справа № 420/16837/22
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/16837/22

Головуючий І інстанції: Лебедєва Г.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 27.11.2024р.) про встановлення судового контролю у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

21.11.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування до його вислуги років службу у Збройних силах СРСР у період з 21.11.1985р. по 30.07.1987р., службу (навчання) курсантом у Львівському вищому військово-політичному училищі з 01.08.1987р. по 27.08.1991р., службу в Тамбовському вищому військовому командному училищі хімічного захисту ім. М.І. Подвойського з 27.08.1991р. по 22.02.1995р. і військову службу у Збройних Силах України з 14.01.2022р. по 19.10.2022р.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок вислуги років з урахуванням служби у Збройних силах СРСР та Збройних силах України зазначивши календарну вислугу років 10 років 0 місяців 7 днів;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 відносно невиплати йому, як військовослужбовцю офіцерського складу, одноразової грошової допомоги за підписання ним першого контракту в розмірі десяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, станом на 01.01.2022р.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату йому, як особі офіцерського складу, одноразової грошової допомоги за підписання першого контракту в розмірі десяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, станом на 01.01.2022р.;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати одноразової грошової допомоги при його звільненні зі служби за станом здоров`я в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату одноразової грошової допомоги при його звільненні зі служби за станом здоров`я в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 відносно невиплати йому грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки пропорційно служби у 2022р., а також дні додаткової відпустки;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату йому грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки (20 днів), а також дні додаткової відпустки (14 днів);

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення з ним повного розрахунку при звільненні зі служби 19.10.2022р.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 19.10.2022р. позивача виключено зі списків особового складу військової частини і всіх видів забезпечення. Однак, у наказі від 13.10.2022р. №184, яким його звільнено у відставку (за станом здоров`я), зазначено, що його вислуга років у Збройних Силах становить лише тільки 9 років 11 місяців 12 днів. Не погоджуючись із зазначеною в наказі вислугою років та передбаченими законодавством виплатами, позивач звернувся до відповідача із заявою, проте відповіді, станом на день звернення до суду, так і не отримав.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.06.2023р., залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2024р., позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 стосовно неврахування до вислуги років ОСОБА_1 службу (навчання) курсантом у Львівському вищому військово-політичному училищі з 01.08.1987р. по 27.08.1991р., службу в Тамбовському вищому військовому командному училищі хімічного захисту ім. М.І. Подвойського з 27.08.1991р. по 22.02.1995р. та військову службу у Збройних Силах України з 14.01.2022р. по 19.10.2022р. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок вислуги років з урахуванням служби у Збройних силах СРСР та Збройних Силах України та зарахувати до вислуги років ОСОБА_1 службу (навчання) курсантом у Львівському вищому військово-політичному училищі з 01.08.1987р. по 27.08.1991р., службу в Тамбовському вищому військовому командному училищі хімічного захисту ім. М.І. Подвойського з 27.08.1991р. по 22.02.1995р. і військову службу у Збройних Силах України з 14.01.2022р. по 19.10.2022р. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби за станом здоров`я в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Зобов`язано відповідача здійснити ОСОБА_1 виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (за станом здоров`я), в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Визнано протиправною бездіяльність відповідача відносно невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки пропорційно служби у 2022р. Зобов`язано відповідача здійснити ОСОБА_1 виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки. В решті позовних вимог - відмовлено.

17.08.2023р. Одеським окружним адміністративним судом видано виконавчі листи у справі.

06.11.2024р. позивачем було подано до суду першої інстанції заяву про встановлення судового контролю, в якій заявник просив встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у справі №420/16837/22, зобов`язавши Військову частину НОМЕР_1 подати звіт про виконання судового рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.06.2023р. За неподання такого звіту до Одеського окружного адміністративного суду, позивач просив накласти штраф на командира Військової частини НОМЕР_1 .

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначено, що станом на теперішній час залишається не виконаним рішення суду в частині виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби за станом здоров`я в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Зважаючи на той факт, що судове рішення у справі №420/16837/22 було винесено ще 27.06.2023р. та фактично, зі спливом півтора року з моменту прийняття залишається не виконаним - свідчить, на переконання заявника, про те, що відповідач і в подальшому буде ухилятися від виконання рішення суду ще більш тривалий термін.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року (прийнятою в порядку письмового провадження) заяву ОСОБА_1 - задоволено та зобов`язано Військової частини НОМЕР_1 в тримісячний строк з дати набрання цієї ухвали суду законної сили подати до суду звіт про виконання судового рішення від 27.06.2023р. у справі №420/16837/22.

Не погоджуючись із зазначеною вище ухвалою суду першої інстанції, відповідач 04.12.2024р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного судового рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2024р. та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви позивача про встановлення судового контролю.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Позивач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

26.12.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ч.1 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Положеннями ч.2 ст.55 Конституції України регламентовано, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій або ж бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Як передбачено у ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання ж судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (ч.ч.2,3 ст.14 КАС України).

За приписами ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

У Рішенні від 30.06.2009р. №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив про те, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини).

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина судового процесу для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.03.1997р. у справі «Горнсбі проти Греції» Суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, повинно розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Також, варто звернути увагу на те, що обов`язковість виконання судового рішення є однією зі складових елементів вимоги щодо ефективного правосуддя, яка виражається, головним чином, у тому, що державні органи зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio» (в силу своєї посади та визначених законом повноважень). Виконання рішення суду повинно бути справедливим, швидким, ефективним та пропорційним, тобто для цього мають бути забезпечені необхідні кошти та чіткі правові норми, що визначають доступні ресурси, відповідальні органи та механізми повного виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Частиною 2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд 1-ї інстанції, з урахуванням обставин справи, характеру спірних правовідносин, предмета та категорії спору, практики правозастосування, що складалася з приводу спорів цієї категорії, дійшов висновку про те, що поданий звіт не підтверджує виконання рішення суду у повному обсязі, оскільки виплати перерахованої пенсії ОСОБА_2 пенсійним органом не здійснено.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам цієї справи, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання судового контролю за виконанням судових рішень врегульовано, зокрема, ст.382 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч.2 ст.382 КАС України).

Системний аналіз вищезазначених норм права свідчить, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований, у тому числі, ст.382 КАС України, має на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Судом можуть бути вжиті заходи реагування у межах судового контролю за виконанням судових рішень у формі встановлення нового строку для подачі звіту та/або накладення штрафу на особу відповідальну за виконання рішення суду.

Підставами його застосування є, відповідно, неподання звіту суб`єктом владних повноважень про виконання рішення суду або ж якщо в поданому звіті причини невиконання чи неповного виконання судового рішення (дій зобов`язального характеру) є неповажними.

Для застосування вищенаведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови. При цьому, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений строк звіт про виконання судового рішення, встановлення нового строку подання звіту або ж накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу є правом суду, а не його обов`язком.

Переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, суд має зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказана позиція узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 13.05.2021р. у справі №9901/598/19 та від 01.02.2022р. у справа №420/177/20.

Специфіка застосування штрафної санкції, полягає в тому, що вона накладається на керівника суб`єкта владних повноважень, яким не було забезпечено виконання судового рішення та який є відповідальним за діяльність державного органу, який він очолює.

Можливість накладення штрафу розглядається не самостійно, а за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або у разі неподання такого звіту. Накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу є мірою покарання, а тому можливість суду накласти такий штраф може бути реалізована лише за умови встановлення судом обставин, які свідчать про умисне невиконання рішення суду, недобросовісність у діях суб`єкта владних повноважень, які свідчать про ухилення останнього від виконання рішення суду.

Так, зі змісту рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.06.2023р. у справі №420/16837/22 вбачається, що Військову частину НОМЕР_1 , зокрема, зобов`язано здійснити позивачу виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за станом здоров`я, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Враховуючи вказане, Військова частина НОМЕР_1 з дня набрання даним рішенням суду законної сили, була зобов`язана виконати таке рішення суду.

На момент звернення позивача до суду першої інстанції із заявою про встановлення судового контролю адміністративна справа №420/16837/22 не містить доказів виконання судового рішення від 27.06.2023р., яке набрало законної сили, в частині зобов`язання відповідача здійснити виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за станом здоров`я, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби,

Обставини щодо фактичного виконання судового рішення не підтверджуються як наявними у матеріалах даної справи листами Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України від 04.11.2024р. №220/13/9088, Головного управління соціальної підтримки Міністерства оборони України від 15.10.2024р. №760/31315, так і розрахунком потреби Військової частини НОМЕР_2 в коштах для військовослужбовців, звільнених з військової служби, виконання рішень судів і видатків за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки» за напрямом грошового забезпечення, підписаним командиром та головним бухгалтером цієї військової частини 08.08.2024р.

Як вбачається зі змісту вказаних вище листів, у Головному управлінні та Департаменті триває робота щодо пошуку додаткового фінансового ресурсу для забезпечення виконання рішень суду по КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки», оскільки виділені асигнування на 2024р. вичерпано.

У цьому контексті, слід зазначити про те, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005р. у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Водночас, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення). Також, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду стосовно відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів та базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

За таких обставин, рішення суду у справі №540/3621/21 залишається невиконаним, а наведені причини неповного виконання судового рішення, на переконання колегії суддів, не є поважними та не відповідають зазначеним нормам чинного законодавства. Як уже зазначалося колегією суддів вище, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні.

Відповідачем, у свою чергу, не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Військова частина НОМЕР_1 , відсутні кошти на проведення відповідних виплат.

Вказане у сукупності є підставою для висновку суду щодо порушення відповідачем положень ст.ст.58,129-1 Конституції України та ч.2 ст.14 КАС України.

Проаналізувавши усі встановлені вище обставини, доводів сторін та наявні у справі докази, колегія суддів погоджується із висновком суду 1-ї інстанції про наявність підстав для задоволення заяви позивача про встановлення судового контролю у цій справі.

Що ж стосується доводів відповідача про те, що відповідна заява була подана ОСОБА_1 без дотримання вимог ч.1 ст.167 КАС України, а саме до неї, як до заяви, що була подана на стадії виконання судового рішення (в процесі здійснення судового контролю) не долучено доказів її надіслання іншим учасникам справи (провадження), то колегія суддів звертає увагу на те, що положеннями цієї статті встановлено загальні вимоги до форми та змісту письмових заяв, клопотань і заперечень.

Згідно з ч.1 ст.167 КАС України, до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

У відповідності до ч.2 цієї ж статті, якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог ч.1 цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або ж якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.

Так, Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при застосуванні процесуальних норм варто уникати як «надмірного формалізму», так і «надмірної гнучкості», які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм, у трактуванні процесуального законодавства, визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі вимогами ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошував на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон або ж ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. У свою чергу, перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через визначені матеріальним правом обмеження. Для Суду природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Зі змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975р., Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст.6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що п.1 ст.6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

У рішеннях від 13.01.2000р. у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», а також від 28.10.1998р. у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини зазначив про порушення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке виявилося в надто суворому тлумаченні внутрішніми судами процесуальної норми, що позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.

На підставі викладеного вище, колегія суддів не може залишити поза увагою факт наявності у відповідача, як суб`єкта владних повноважень, електронного кабінету у підсистемі «Електронний суд» та беззаперечне отримання ним відповідної заяви позивача від 06.11.2024р., про що чітко та однозначно свідчить зміст поданих військовою частиною заперечень на заяву про встановлення судового контролю.

Тобто, відповідач (апелянт) не був позбавлений права надати відповідні пояснення (заперечення) на заяву позивача, подану в порядку ст.382 КАС України, яким фактично і скористався.

Інших належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права або ж порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить, а доводи скарги критично оцінюються колегією суддів, оскільки вони не спростовують висновків суду 1-ї інстанції та були враховані судом під час прийняття оскаржуваного судового рішення.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст.316 КАС України, суд 2-ї інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.249,308,311,315,317,321,322,325,328,382 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 20.03.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко