Справа № 640/19095/21
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Мягкова Миколи Олександровича до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
07.07.2021 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 в особі представника адвоката Мягкова Миколи Олександровича до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якій представник позивача просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 27.05.2021 року №122 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 11.07.2017 року громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 та посвідки на постійне проживання, виданої 12.07.2017 року громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , серія НОМЕР_1 ;
- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області поновити громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну шляхом видачі нового дозволу на імміграцію в Україну;
- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області поновити громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки на постійне проживання в Україні.
Означені позовні вимоги вмотивовані наступним. Позивач протягом п`яти років, з 2017 року, постійно проживає на території України на законних підставах, про свідчить посвідка на постійне проживання в Україні і має статус іноземця. Він займається підприємницькою та інвестиційною діяльністю, яка не заборонена законом. Також, з 2010 року ОСОБА_1 перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 , яка також є громадянкою Російської Федерації, яка з 2017 року разом із ОСОБА_1 постійно проживає в Україні, про що свідчить посвідка на постійне проживання в Україні. Від шлюбу вони мають вісьмох дітей, з яких двоє є громадянами України. Також, ОСОБА_1 є поважним членом мусульманської громади України та користується авторитетом серед вірян. За весь проживання на території України і дотепер, ОСОБА_1 не порушував Закони України; не притягувався до відповідальності, зокрема, кримінальної; не вчинив жодних дій, які б становили загрозу національній безпеці України, громадському порядку в України, порушували права і законні інтереси громадян України або шкодили їх здоров`ю. Позивач понад 5 років проживає на території України разом із своєю дружиною та вісьмома дітьми. Таке безпідставне скасування дозволу та посвідки на постійне проживання призведе до примусового видворення позивача за межі України, що може призвести до того, що діти і дружина позивача, які повністю знаходяться на його утриманні залишаться без батька та без засобів до існування. Таким чином, єдиним ефективним способом захисту своїх прав позивач вважає скасування рішення відповідача від 27.05.2021 року №122 з одночасним зобов`язанням відповідача поновити позивачу дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.07.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2021 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі відмовлено.
29.01.2025 року зазначена справа надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду на супровідному листі, та за результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями остання передана для розгляду судді Пруднику С.В.
У встановлений ухвалою суду від 03.02.2025 року строк позивач усунув недоліки адміністративного позову.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.03.2025 року у задоволенні клопотання представника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Дехтярова Василя Васильовича про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача відмовлено повністю.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом установлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 протягом п`яти років, з 2017 року, постійно проживає на території України, про що свідчить посвідка на постійне проживання в Україні і має статус іноземця.
Як зазначив позивач у поданій до суду позовній заяві, останній займається підприємницькою та інвестиційною діяльністю, яка не заборонена законом. Також, з 2010 року ОСОБА_1 перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 , яка також є громадянкою Російської Федерації, яка з 2017 року разом із ОСОБА_1 постійно проживає в Україні, про що свідчить посвідка на постійне проживання в Україні. Від шлюбу вони мають вісьмох дітей, з яких двоє є громадянами України. Також, ОСОБА_1 є поважним членом мусульманської громади України та користується авторитетом серед вірян. За весь проживання на території України і дотепер, ОСОБА_1 не порушував Закони України; не притягувався до відповідальності, зокрема, кримінальної; не вчинив жодних дій, які б становили загрозу національній безпеці України, громадському порядку в України, порушували права і законні інтереси громадян України або шкодили їх здоров`ю. Позивач понад 5 років проживає на території України разом із своєю дружиною та вісьмома дітьми.
Так, 11.07.2017 року Деснянським РВ ГУДМС України в м. Києві прийнято рішення про надання вказаному іноземцю дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону.
Позивача було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 12.07.2017 року.
З матеріалів справи убачається, що 27.05.2021 року до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області з ДСІОБГ ДМС України надійшло подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання позивачу.
27.05.2021 року начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області затверджено висновок за результатами розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .
Отже, з метою виконання рішення РНБО від 14.05.2021 введеного в дію Указом Президента України № 203/2021 від 21.05.2021, керуючись пунктами 3 та 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», пунктами 21-23 Порядку провадження, підпунктом 1 пункту 64, підпунктом 4 пункту 72 Порядку оформлення начальник ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області вважав би за доцільне:
1. Скасувати рішення Деснянського РВ ГУДМС України в м. Києві від 11.07.2017 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 12.07.2017.
2. Відповідну інформацію про скасування дозволу на імміграцію громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 направити до апарату ДМС України, АДПС України, ініціатору скасування.
3. Про прийняте рішення повідомити громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .
4. Надіслати повідомлення відповідному органу за місцем реєстрації громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 щодо необхідності зняття його з реєстрації місця проживання на підставі абзацу сьомого пункту 26 правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 02.03.2016 № 207.
У зв`язку із чим, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято рішення від 27.05.2021 року №122 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, видане громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю Російської Федерації (53 0532941 виданого 10.02.2014) про те, що йому на підставі пунктів 3 та 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 11.07.2017 року. Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 12.07.2017 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення, державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321. Відповідно до вимог частини другої статті 13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.
Вважаючи рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 27.05.2021 року №122 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 11.07.2017 року громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 та посвідки на постійне проживання, виданої 12.07.2017 року громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , серія НОМЕР_1 протиправним та безпідставним, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам які склалися між сторонами, суд зазначає таке.
Згідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.
Відповідно до ст.3 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначені в ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», частиною 1 якою встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
За визначеннями, наведеними в ст.1 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-ІІІ, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Підстави надання дозволу на імміграцію визначені в ст.4 Закону України «Про імміграцію».
Як встановлено судом, 11.07.2017 року Деснянським РВ ГУДМС України в м. Києві прийнято рішення про надання вказаному іноземцю дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону.
Позивача було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 12.07.2017 року.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:
1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;
2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;
3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;
4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Відповідно до підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».
Відповідно до пп. 4 п.72 Порядку № 321 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі скасування посвідки.
Виходячи з наведених правових норм в їх сукупності, вбачається, що підставою для скасування дозволу на імміграцію можуть бути винні дії іммігранта, які становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983.
Відповідно до пункту 21 Порядку № 1983, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (абз.1 п. 22 Порядку № 1983).
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (абз.2 п. 22 Порядку № 1983).
Пунктом 23 Порядку № 1983 визначено, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Суд погоджується з доводами відповідача, що у разі коли ініціаторами скасування дозволу на імміграцію є МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, чинним законодавством не передбачено повноважень органів Державної міграційної служби України щодо здійснення перевірки інформації, наданої таким органом, адже така інформація сприймається як достовірна.
Варто зазначити, що наведені у позовній заяві доводи не свідчать про порушення відповідачем вимог пп. 1 п. 64 Порядку №321, зважаючи на таке.
Згідно з пп. 3, 4 ч. 1 ст. 12 Закону України від 07.06.2001 №2491-III "Про імміграцію" (далі - Закон №2491) дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:
- дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні (п. 3);
- це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України (п. 4).
Згідно з п. 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Згідно з п. 22 Порядку №1983 у разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст. 12 Закону №2491, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Згідно з п. 23 Порядку №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Серед видів обмежувальних заходів (відповідно до Закону України «Про санкції») є інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим цим Законом (відмова в оформленні посвідки на тимчасове проживання, скасування посвідки на тимчасове проживання; відмова у наданні дозволу на імміграцію, скасування дозволу на імміграцію, скасування посвідки на постійне проживання; відмова в продовженні строку перебування в Україні; відмова в задоволенні заяви про прийняття до громадянства України; примусове видворення за межі України). Строк застосування: безстроково.
Закон України «Про Раду національної безпеки і оборони України» відповідно його преамбули визначає правові засади організації та діяльності Ради національної безпеки і оборони України, її склад, структуру, компетенцію і функції.
Згідно зі ст. 1 Закону, РНБО України відповідно до Конституції України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України.
Відповідно до положень частини 3 та 4 статті 10 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» прийняті Радою рішення вводяться в дію указами Президента України.
Рішення Ради національної безпеки і оборони України, введені в дію указами Президента України, є обов`язковими до виконання органами виконавчої влади.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про національну безпеку» загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України; національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Загрози національній безпеці України визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України (п.19 ст.1, п.5 ст.3 Закону України «Про національну безпеку України»).

Відповідно до Стратегії боротьби з організованою злочинністю, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2020 року №1126-р, в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави організована злочинність становить пряму загрозу для національної безпеки.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про санкції» з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).

Згідно зі ст. 5 цього Закону пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій виносяться на розгляд Ради національної безпеки та оборони України Верховною Радою України, Президентом України, Кабінетом Міністрів України, Національним банком України, Службою безпеки України.

Застосування персональних, спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів стосовно позивача на підставі Закону України «Про санкції» свідчить про те, що дії цієї особи створюють загрозу інтересам держави у забезпеченні національної безпеки, у тому числі безпеці людей, які проживають на її території, що (створення загрози вказаним інтересам) засвідчено в поданні Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 24.05.2021 року №5407/55/01-2021.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 31.10.2023 року у справі №160/12965/21.

У поданні Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 24.05.2021 року №5407/55/01-2021 зазначено таке: "Відповідно до Стратегії боротьби з організованою злочинністю, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2020 року №1126-р, в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави організована злочинність становить пряму загрозу для національної безпеки.

В структурі організованої злочинності найбільшу загрозу становлять особи, які перебувають у статусі підвищеного злочинного впливу, у тому числі у статусі "вора в законі", а також кримінальні авторитети - лідери організованих злочинних угруповань.

Вказані особи, перебуваючи на території України та за її межами, створюють стійкі організовані групи та злочинні організації, встановлюють корумповані зв`язки з представниками органів державної влади та місцевого самоврядування, судових та правоохоронних органів, на виконання завдань спеціальних служб та розвідувальних органів держави-агресора проводять розвідувально-підривну діяльність з метою дестабілізації суспільно-політичної обстановки в Україні та поширюють вплив організованої злочинності на процеси, що відбуваються в економічній, політичній, суспільній сферах, а також в умовах виконання покарань.

Згідно Указу Президента України від 21.05.2021 №203/2021 про введення в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14 травня 2021 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" до суб`єкта підвищеного злочинного впливу, який має статус "кримінального авторитета" та учасника злочинної групи, застосовано санкції, а саме:

блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном;

обмеження торговельних операцій;

обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України;

запобігання виведенню капіталів за межі України;

зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань;

повна або часткова заборона вчинення правочинів щодо цінних паперів, емітентами яких є особи, до яких застосовано санкції згідно з цим Законом;

припинення видачі дозволів, ліцензій на ввезення в Україну з іноземної держави чи вивезення з України валютних цінностей та обмеження видачі готівки за платіжними картками, емітованими резидентами іноземної держави;

відмова в наданні та скасування віз резидентам іноземних держав, застосування інших заборон в`їзду на територію України;

інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим цим Законом (відмова в оформленні посвідки на тимчасове проживання, скасування посвідки на тимчасове проживання; відмова у наданні дозволу на імміграцію, скасування дозволу на імміграцію, скасування посвідки на постійне проживання; відмова в продовженні строку перебування в Україні; відмова у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; відмова у прийнятті заяви про набуття/прийняття до громадянства України та її задоволенні; скасування рішень про прийняття до громадянства, скасування рішень про набуття громадянства; припинення громадянства; примусове видворення за межі України).

Відповідно до наявної інформації з метою легалізації на територію України прибув уродженець Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який являється учасником організованої злочинної групи, яка вчиняє тяжкі та особливо тяжкі злочини.

Останній неодноразово перевірявся на причетність до скоєння кримінальних правопорушень в рамках кримінальних проваджень:

- матеріал, внесений до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0001119 від 17.11.2020 за ч. 4 ст. 190 КК України;

- матеріал, внесений до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0008325 від 21.07.2018 за ч. 4 ст. 190 КК України.

Отже у даному випадку суд вважає, що своїми безпосередніми діями позивач, створює реальну загрозу національним інтересам, національній безпеці, порушує права і свободи людини і громадянина, сприяє дестабілізації суспільно-політичної обстановки в Україні та поширює вплив організованої злочинності на процеси, що відбуваються в економічній, політичній, суспільній сферах.

Указом Президента України від 21.05.2021 №203/2021 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14.05.2021 про застосування до позивача ряду санкцій і обмежень, зокрема про скасування дозволу на імміграцію, скасування посвідки на постійне проживання.

З урахуванням відповідних рішення Ради національної безпеки і оборони України та Указу Президента України суд вважає подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України обґрунтованим і достатнім для висновку про наявність підстав для застосування п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 12 Закону №2491.

Посилання у позовній заяві на те, що відповідач не запитував в ініціатора подання додаткові документи, не свідчать про допущення відповідачем порушень законодавства при прийнятті оспорюваного рішення, оскільки згідно з п. 23 Порядку №1983 запитування документів та/або запрошення іммігранта для надання пояснень не є обов`язковим і може здійснюватися відповідачем у разі необхідності. У цій справі відповідач такої необхідності не виявив, що не свідчить про порушення п. 23 Порядку №1983.

Посилання у позовній заяві на те, що позивач перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 , яка також є громадянкою Російської Федерації, яка з 2017 року разом із ОСОБА_1 постійно проживає в Україні, про що свідчить посвідка на постійне проживання в Україні, від шлюбу вони мають вісьмох дітей, з яких двоє є громадянами України суд не бере до уваги, оскільки дана обставина не є підставою для неприйняття оспорюваного рішення, тому не свідчить про порушення відповідачем вимог законодавства.

Інших аргументованих доводів і доказів, які б доводили порушення відповідачем вимог законодавства і прав позивача при прийнятті оспорюваного рішення, позивач не надав.

Підсумовуючи, суд дійшов висновку про доведеність відповідачем правомірності оспрюваного рішення, які прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом №2491, Порядків №1983 і №321, обґрунтовано, і судом не встановлено порушення інших передбачених ст. 2 КАС України критеріїв, для визнання оспорюваного рішення протиправним і його скасування.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставини, заявлений позивачем позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, у разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень.

Проте у цій справі суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку з чим відсутні підстави для відшкодування судових витрат, понесених позивачем.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в особі представника адвоката Мягкова Миколи Олександровича до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник