Справа № 420/13882/24
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/13882/24

Категорія: 106000000 Головуючий в 1 інстанції: Пекний А.С.

Час і місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 01.07.2024 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової академії на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової академії про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У травня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової академії про:

- визнання протиправними дії Військової академії щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 21 вересня 2018 року по 21 березня 2019 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю виключення зі списків особового складу частини, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100;

- зобов`язання Військової академії нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 21 вересня 2018 року по 21 березня 2019 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю виключення зі списків особового складу частини, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що згідно наказу начальника Військової академії (по стройовій частині) від 20 вересня 2018 року №197 посаду здав та був виключений із списків особового складу 20 вересня 2018 року. Однак, повного розрахунку позивач не отримав, у зв`язку із чим звернувся до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року у справі №420/20023/23 його позовні вимоги задоволено. Після виконання згаданого рішення суду, позивач звернувся в телефонному режимі до відповідача з проханням про нарахування та виплату середнього заробітку. Однак, відповідачем 29 квітня 2024 року повідомлено, що нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки у проведенні, здійснено не буде. Дії відповідача щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні позивач вважає протиправними, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової академії щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2018 року по 20 березня 2019 року.

Стягнуто з Військової академії на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у сумі 51 364,18 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової академії (65059, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10, ) на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 605 грн 60 коп.

В апеляційній скарзі відповідача ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги:

- на думку апелянта, КЗпП України не поширюється на військовослужбовців, так як військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах із підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу; порядок проходження військової служби у Збройних Силах України та інших, військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність, на цьому наголошує Міністерство соціальної політики України в листі від 24 липня 2013 року №774/13/84-13;

- Крім того апелянт вважає, що при нарахуванні і виплаті сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України; аналогічна правова позиція щодо не застосування ст. 117 КЗпП України до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, викладена у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №0940/1532/18 та у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №822/2663/15;

- окремо апелянт зазначив, що судом першої інстанції помилково не враховано, що на момент виникнення спірних правовідносин та звернення із цим адміністративним позовом, позивач продовжує проходити військову службу, з військової служби звільнений не був та дія контракту про проходження військової служби з ним не припинена, а тому стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч.1 ст. 117 КЗпП України є безпідставним.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді інструктора з рукопашного бою інструкторського-методичного відділення з бойової армійської системи факультету підготовки спеціалістів військової розвідки та спеціального призначення Військової академії.

Відповідно до наказу начальника Військової академії (по стройовій частині) від 20 вересня 2018 року №197 молодшого сержанта ОСОБА_1 , інструктора з рукопашного бою інструкторсько-методичного відділення з бойової армійської системи факультету підготовки спеціалістів військової розвідки та спеціального призначення начальника Військової академії (м. Одеса) (по особовому складу) від 20 вересня 2018 року №69-РС звільненого з військової служби у запас за підпунктом "к" (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) п.2 ч.5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" вважати таким, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20 вересня 2018 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу академії, всіх видів забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі №420/20023/23 зобов`язано Військову академію (м. Одеса) здійснити перерахунок виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01 січня 2008 року, з урахуванням вже виплаченої суми.

На виконання згаданого рішення на розрахунковий рахунок позивача 27 квітня 2024 року перерахована сума грошового забезпечення у розмірі 77 935,19 грн.

Вважаючи дії відповідача щодо невиплати середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції визнав право позивача на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 21 вересня 2018 року по 20 березня 2019 року, що становить 181 календарні дні. Отож, середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного ст. 117 КЗпП України шестимісячного терміну становить 51 364,18 грн (283,78 грн (середньоденне грошове забезпечення позивача) х 181 календарний день).

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП, Закону України №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Положенню про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженому Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг колегія суддів зазначає наступне.

Так, ч.2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-XII), у ч.1 ст. 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За приписами ст. 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.2 ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст. 2 Закону №2011-XII).

Відповідно до абзаців 1 та 3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (дія якого відповідно до ч. 3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Приписами частини першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта з приводу неможливості застосування ст.ст. 116 та 117 КЗпП України через те, що вони захищають права працівника, що звільняється, у той час як позивач лише переведений до іншої військової частини з наступного.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі Порядок №260, у редакції чинної на час виключення позивача із особового складу Військової академії).

Згідно абз. 3 п. 7 Порядку №260, військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Абз. 5 п. 8 Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Пунктом 14 Порядку №260 встановлено, що грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

Ураховуючи те, що при переведені військовослужбовець виключається зі списків особового складу і до цього дня йому повинно нараховувати грошове забезпечення у встановлених законодавством розмірах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про не поширення на військовослужбовців дії Кодексу законів про працю України, колегія суддів зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Закон №2011-ХІІ. Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані КЗпП України.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18, від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 05 березня 2021 року у справі №120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі №340/970/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №580/1790/20, від 21 жовтня 2021 року у справі №640/14764/20 та інших.

За приписами ч.5 ст. 242 КАС України та ч.6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ураховуючи, що настання відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, пов`язане з наявністю таких юридично значимих обставин, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, і обставини невиконання відповідачем відносно позивача вимог ст. 116 КЗпП України підтверджена рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року у справі № 420/20023/23, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2024 року.

Доводи апелянта про те, що при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, тому підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №0940/1532/18 та у справі від 28 січня 2020 року у справі №822/2663/15, є необґрунтованими, оскільки обставини у них не є подібними даної справі.

Так, подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

У справах №822/2663/15, №0940/1532/18, на які посилається апелянт, спір стосувався розміру належних звільненому працівникові сум. Натомість предметом розгляду цієї справи є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи все вищевикладене, колегія судів дійшла висновку, що доводи апеляційної не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом першої інстанцій було порушено норми матеріального права. Суд правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку, відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової академії залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 20 березня 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.