Справа № 500/7752/24
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №500/7752/24

20 березня 2025 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мартиць О.І. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України, в якій просить:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду по суті поданого ОСОБА_1 рапорту по команді про звільнення з військової служби у відповідності до пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт, поданий ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та прийняти рішення;

визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо нерозгляду у встановлені законом терміни по суті поданої адвокатом Писаренко Наталією Олексіївною в інтересах ОСОБА_1 скарги на дії та бездіяльність військової частини НОМЕР_1 від 01.10.2024 №ПИ-17869013 та зобов`язати Міністерство оборони України розглянути подану скаргу по суті та надати письмову вмотивовану відповідь щодо результатів такого розгляду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 старшим солдатом, водієм-хіміком.

20.06.2024 та 23.06.2024 ОСОБА_1 було подано по команді до свого безпосереднього командира рапорт на звільнення з військової служби у відповідності до абзацу 6 пункту 3 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з тим, що самостійно утримує та виховує двох малолітніх дітей до 18 років, що підтверджується рішенням суду. Рапорти були прийняті, проте у проставленні відмітки про їх прийняття на примірнику позивача було відмовлено.

04.09.2024 позивачу усно було доведено, що його рапорт зареєстровано 22.07.2024 за №21604 та командуванням військової частини НОМЕР_2 позитивного рішення прийнято не було, а тому рапорт залишено без реалізації. При цьому жодної письмової відмови надано не було, як і не було роз`яснено причини такої відмови.

01.10.2024 адвокатом Писаренко Н.О. через електронний кабінет на сайті Урядового контактного центру в інтересах позивача було надано скаргу до Міністерства оборони України на дії та бездіяльність військової частини відносно нерозгляду (чи неналежного розгляду) поданого рапорту, однак скарга у передбачений законом термін не розглянута.

Тому враховуючи викладене позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів, а саме про визнання бездіяльності обох відповідачів протиправною та зобов`язання їх вчинити дії по належному розгляду поданого рапорту та скарги та звільнення його з лав Збройних сил України на підставі абзацу 6 пункту 3 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Ухвалою суду від 31.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому проваджені).

Відповідно до статей 162-164 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено відповідачам 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

28.01.2025 від відповідача Міністерства оборони України надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

З посиланням на норми чинного законодавства в заперечення вказує, що звернення було надіслане позивачем за допомогою веб сайту Урядового контактного центру на адресу Міністерства оборони України 01.10.2024.

У тексті вказаного звернення йшлося про те, що 20 червня 2024 р. ОСОБА_1 особисто було подано командиру рапорт на звільнення з військової служби та додано до нього всі належні підтверджуючі документи. 04 вересня 2024 р. ОСОБА_1 на словах було доведено, що його рапорт було зареєстровано 22.07.2024 р. за №21604 та командуванням військової частини НОМЕР_2 позитивного рішення прийнято не було, а тому його рапорт залишено без реалізації. При цьому жодної письмової відмови надано не було, як і не було роз`яснено причини такої відмови. У зв`язку з чим просив сприяння Міністерства оборони України у вирішенні даного питання.

Зазначене звернення зареєстровано 01.10.2024 об 15:11 год та йому присвоєно реєстраційний номер ПИ-17869013.

Згідно доручення державного секретаря Міністерства оборони України вказане звернення було направлено полковнику ОСОБА_2 із строком виконання до 22.11.2024.

12.11.2024 за вих. №3654 військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь на звернення від 01.10.2024.

Отже, будь-якої бездіяльності Міністерства оборони України стосовно не розгляду звернення (скарги) на дії та бездіяльність військової частини НОМЕР_1 від 01.10.2024, оборонним відомством допущено не було.

29.01.2025 представником позивача подано відповідь на відзив.

12.02.2025 відповідач Військова частина НОМЕР_1 надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Вказує, що 23.06.2024 за вхідним №1948 позивач звернувся по команді із рапортом про звільнення з військової служби у відповідності до абзацу 6 пункту 3 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", який був розглянутий командиром Військової частини НОМЕР_1 і по команді для прийняття рішення направлений командиру Військової частини НОМЕР_2 . 02.06.2024 за вхідним №7439 до Військової частини НОМЕР_1 надійшов лист командира Військової частини НОМЕР_2 , в якому повідомлено, що за результатом розгляду рапорту про звільнення з військової служби старшого солдата ОСОБА_1 командуванням Військової частини НОМЕР_2 позитивного рішення не прийнято, і рапорт залишає без реалізації. Рішення Військовою частиною НОМЕР_1 прийнято позитивно.

Ухвалою суду від 28.02.2025 продовжено процесуальний строк розгляду справи №500/7752/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити певні дії на 1 місяць.

Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, суд при прийнятті рішення виходить з наступних підстав і мотивів.

Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 старшим солдатом, водієм-хіміком.

20,06.2024 та 23.06.2024 позивачем подано рапорти про звільнення з військової служби відповідно до абзацу 6 пункту 3 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з тим, що самостійно утримує та виховує двох малолітніх дітей до 18 років, що підтверджується рішенням суду. Рапорти були прийняті, проте у проставленні відмітки про їх прийняття на примірнику позивача було відмовлено.

04.09.2024 позивачу усно було доведено, що його рапорт зареєстровано 22.07.2024 за №21604 та командуванням військової частини НОМЕР_2 позитивного рішення прийнято не було, а тому рапорт залишено без реалізації.

01.10.2024 адвокатом Писаренко Н.О. через електронний кабінет на сайті Урядового контактного центру в інтересах позивача було надано скаргу до Міністерства оборони України на дії та бездіяльність військової частини відносно нерозгляду (чи неналежного розгляду) поданого рапорту, однак скарга у передбачений законом термін не розглянута.

Не погоджуючись з такою протиправною бездіяльність відповідачів, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість бездіяльності, дій відповідачів на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, суд виходить з наступного.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-XII, в редакції, станом на час спірних правовідносин) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до частин першої, другої статті Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

За змістом частини першої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно частини другої статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до частини шостої статті 2 Закону №2232-ХІІ до видів військової служби належить, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан. На час розгляду цієї справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 №389-VIII (далі також - Закон №389-VIII) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої цієї статті військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з абзацом 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, серед іншого, під час дії воєнного стану: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

У відповідності до частини сьомої статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абзацу 1 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (надалі - Положення №1153/2008) встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно із абзацом 2 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 №170 (надалі також - Інструкція №170, в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема, відповідно до пункту 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами, зокрема, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413 та визначено підпунктом "г" пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом "ґ" пункту 2 частини п`ятої, підпунктом "г" пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану, зокрема, на підставах, визначених підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед яких така обставина як коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Як слідує з матеріалів справи, позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації з 28 липня 2022 року.

20.06.2024 і 23.06.2024 подавав рапорти про звільнення з військової служби згідно абзацу 6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з тим, що самостійно утримує та виховує двох малолітніх дітей до 18 років, що підтверджується рішенням суду.

До рапорту додано копію рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 01.05.2024 у справі №609/426/24, яким встановлено факт самостійного утримання та виховання заявником ОСОБА_1 двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які постійно проживають з ним.

Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником. (пункт 31 Статуту)

Слід зазначити, що подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Наказом Міністерства оборони України №531 від 06.08.2024, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.08.2024 за №1214/42559, затверджено Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України (надалі - Порядок №531).

Цей Порядок визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту.

Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку №531 з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання, - до наступного прямого командира (начальника).

Пунктом 1 Розділу ІІ Порядку №531 визначено, що рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.

Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції. Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку. (пункт 2 Розділу ІІ Порядку №531)

Як видно з матеріалів справи командиром Військової частини НОМЕР_1 рапорт позивача по команді для прийняття рішення був направлений командиру Військової частини НОМЕР_2 .

Листом від 02.06.2024 №7439 командир Військової частини НОМЕР_2 передав засобами СЕДО командиру Військової частини НОМЕР_1 , що за результатом розгляду рапорту про звільнення з військової служби старшого солдата ОСОБА_1 (зареєстрований від 22.07.2024 №21604) командуванням Військової частини НОМЕР_2 позитивного рішення не прийнято, рапорт залишає без реалізації.

Проте ця резолюція не містить відомостей, визначених у додатку 1 до Порядку №531, зокрема не зазначено правової підстави та обґрунтування, не вказано дати і час.

Суд погоджується з твердженням представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 , що остаточне рішення за рапортом військовослужбовця про звільнення (чи відмову у звільненні) з військової служби має бути прийняте командиром Військової частини НОМЕР_2 , який наділений правом вирішувати питання по суті.

Таким чином командуванням Військової частини НОМЕР_2 не прийнято рішення у встановленому законом порядку за результатом розгляду рапорту позивача від 22.07.2024.

У свою чергу, відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту, є диспозитивним правом позивача. При цьому підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог, визначаються позивачем самостійно.

Необхідно також звернути увагу, що позивач просить визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду по суті поданого ОСОБА_1 рапорту по команді про звільнення з військової служби у відповідності до пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт, поданий ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та прийняти рішення, при тому що рішення по суті його рапорту, за матеріалами справи, приймало командування Військової частини НОМЕР_2 .

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути по команді рапорт від 22.07.2024 №21604 про звільнення з військової служби ОСОБА_1 відповідно до пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Щодо позовної вимоги визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо нерозгляду у встановлені законом терміни по суті поданої адвокатом Писаренко Наталією Олексіївною в інтересах ОСОБА_1 скарги на дії та бездіяльність військової частини НОМЕР_1 від 01.10.2024 №ПИ-17869013 та зобов`язати Міністерство оборони України розглянути подану скаргу по суті та надати письмову вмотивовану відповідь щодо результатів такого розгляду, то судом враховано наступне.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні врегульовані Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI.

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом;

адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту;

договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначені професійні права адвоката, згідно яких під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).

Стаття 24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" регламентує питання подання адвокатського запиту. Так, частина перша даної статті унормовує, що адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту.

До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.

Частина друга наведеної статті встановлює, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.

За приписами частини першої статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:

1) договір про надання правової допомоги;

2) довіреність;

3) ордер;

4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Частиною другою статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Аналізуючи наведені норми, суд висновує, що подання адвокатом адвокатського запиту (звернення, скарги), у зв`язку із наданням правової допомоги на підставі договору про надання правової допомоги, є професійним правом адвоката, достатніми документами для підтвердження повноважень адвоката у разі направлення адвокатського запиту, зокрема, до суб`єкта владних повноважень, про надання інформації, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту, є копія ордера та копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Як видно з матеріалів справи 01.10.2024 адвокатом ОСОБА_5 за допомогою веб сайту Урядового контактного центру на адресу Міністерства оборони України було надіслано звернення у зв`язку з наданням правової (правничої) допомоги ОСОБА_1 , старшому солдату, водію-хіміку військової частини НОМЕР_1 з питань, пов`язаних зі звільненням з військової служби за сімейними обставинами (на підставі рішення суду).

Зі змісту вказаного звернення вбачається, що 20.06.2024 ОСОБА_1 який перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 особисто було подано командиру рапорт на звільнення з військової служби та додано до нього всі належні підтверджуючі документи. 04.09.2024 ОСОБА_1 на словах було доведено, що його рапорт було зареєстровано 22.07.2024 за №21604 та командуванням Військової частини НОМЕР_2 позитивного рішення прийнято не було, а тому його рапорт залишено без реалізації. При цьому жодної письмової відмови надано не було, як і не було роз`яснено причини такої відмови. Просила сприяння Міністерства оборони України у вирішенні даного питання.

Наказом Міністерства оборони України 28.12.2016 №735 затверджено Інструкцію про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, яка визначає порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України (далі - громадяни), у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), а також визначає порядок контролю за його дотриманням. (далі - Інструкція №735).

За положеннями частини 2 Розділу ІІ Інструкції №735 письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця.

Згідно реєстраційної картки звернення ОСОБА_5 зареєстровано 01.10.2024 та йому присвоєно реєстраційний номер ПИ-17869013.

За дорученням державного секретаря Міністерства оборони України вказане звернення було направлено полковнику ОСОБА_2 із терміном виконання до 22.11.2024.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Інструкції №735 структурний підрозділ Міністерства оборони України, відповідальний за організацію розгляду звернень громадян, надсилає їх для надання відповідей по суті до структурних підрозділів Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, військових частин.

Керівники органів військового управління, командири військових частин, яким надано відповідне доручення на розгляд звернення, забезпечують своєчасний та об`єктивний розгляд звернень. Якщо звернення не містить достатніх даних, необхідних для прийняття рішення, вживаються заходи для отримання додаткової інформації. (пункт 6 розділу IV Інструкції №735)

12.11.2024 Військовою частиною НОМЕР_1 за вих. №3654 надано відповідь на звернення від 01.10.2024 на Гарячу лінію Міністерства оборони України в інтересах військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 стосовно його звільнення з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", передане Військовою частиною НОМЕР_2 через засоби зв`язку СЕДО до Військової частини НОМЕР_1 та зареєстровано за вхідним №665/2447 08.11.2024.

Зазначено, що до звернення не долучено документів, які уповноважують Писаренко Наталію Олексіївну, як адвоката, здійснювати представництво прав, свобод та інтересів військовослужбовця ОСОБА_1 , які передбачені Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", у зв`язку з чим надати запитувану інформацію не вбачається за можливе.

Вказано, що у випадку звернення до Військової частини НОМЕР_1 із долученням документів, оформлених у встановленому законом порядку, які уповноважують адвоката Писаренко Наталію Олексіївну діяти в інтересах ОСОБА_1 , таке буде розглянуто у встановленому чинним законодавством порядку.

На думку суду відповідачем Міністерством оборони України, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, виконано та доведено правомірність та законність його дій, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

При цьому суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі "Федорченко та Лозенко проти України" (заява №387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Одночасно суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Окрім того, відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", тому підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути по команді рапорт, поданий ОСОБА_1 , зареєстрований від 22.07.2024 №21604 про звільнення з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 20 березня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 );

відповідачі:

- Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ).

Головуючий суддя Мартиць О.І.