Справа № 460/6901/24
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2025-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/6901/24 пров. № А/857/32390/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2024 року у справі № 460/6901/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Центральне управління інженерно-інфраструктурного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення певних дій (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Зозулею Д.П. в м. Рівне за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; справа в суді апеляційної інстанції сформована у змішаній (паперовій та електронній) формі), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Міністерства Оборони України (далі також МОУ, відповідач 1), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення МОУ в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, оформлене протоколом № 4 від 30.01.2024 року, в частині відмови погодити надання житла для постійного користування ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати відповідача 1 в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями погодити надання житла для постійного проживання позивачу, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалами суду першої інстанції від 03.09.2024 залучено до участі у справі як співвідповідача Комісію з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями (далі також Комісія, відповідач 2) та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Центральне управління інженерно-інфраструктурного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також третя особа, Центральне управління).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2024 позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач 1, який, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час надання військовослужбовцям житлових приміщень для постійного проживання не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими 9 років, крім подружжя. Однак, враховуючи, що склад сім`ї позивача становить 4 особи (позивач, дружина, донька 2007 р.н. та син 2011 р.н.), надання 2-кімнатної квартири для постійного проживання суперечить вимогам житлового законодавства. Оскільки спірне жиле приміщення є двокімнатною квартирою, загальною площею 84,5 кв.м., житловою площею 50,5 кв.м., враховуючи, що склад сім`ї позивача становить 4 особи (він, дружина, донька 2007 р.н., син 2011 р.н., які є старшими 9 років), то відсутні правові підстави погодження надання її для постійного проживання.

Позивач скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення.

Третя особа подала до апеляційного суду письмові пояснення, в яких підтримала позицію апелянта.

Відповідач 2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене у порядку письмового провадження, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України).

У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до витягу з послужного списку полковника ОСОБА_1 останній з 01.08.1992 проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил України.

На підставі рішенням виконкому Рівненської міської ради від 17.05.2016 року № 53 позивачу та членам його родини (склад сім`ї - 4 особи) надано службове житлове приміщення, а саме - квартиру житловою площею 50,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

20.05.2016 року на ім`я позивача, сім`я якого складається з чотирьох осіб, виданий ордер № 7240 на право зайняття житлового приміщення, житловою площею 50,5 кв.м, яке складається з двох кімнат в ізольованій квартирі а адресою: АДРЕСА_1 .

23.05.2016 року позивача та члени його сім`ї вселились в квартиру, що підтверджується реєстрацією їх місця фактичного проживання, вказаних у паспорті.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 50759502 від 24.12.2015 р., квартира на праві власності належить Державі Україна в особі МОУ.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 50759989 від 24.12.2015, квартира АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_1 , виданого 24.12.2015, належить Державі Україна в особі Міністерства Оборони України, . Опис об`єкта нерухомого майна - двокімнатна квартира, загальна площа 84,5 кв.м, житлова площа 50,5 кв.м.

Згідно технічного паспорту від 12.12.2023 року, № 2023-675, виконаного інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_2 , квартира АДРЕСА_2 , складається з прихожої 12,4 кв.м, житлової кімнати 19,2 кв.м, вітальні 17,6 кв.м, житлової кімнати 13,7 кв.м, кухні 16,7 кв.м, ванної кімнати 3,4 кв.м, санвузла 1,5 м, житловою площею 50,5 кв.м, загальною площею 84,5 кв.м. Кількість житлових приміщень (кімнат) - три.

Відповідно до Витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, реєстраційний номер документу: ТІ01:3796-0494-9133-0681 Редакція № 2, квартира за адресою: АДРЕСА_1 має такі показники: житлова площа приміщень - 50,5 кв.м, кількість житлових кімнат - 3, поверх розташування - 10, загальна площа - 84,5 кв.м. У примітці зазначено, що збільшилась кількість житлових кімнат, при уточненні лінійних розмірів, відбулося перепланування, переоснащення під сучасні потреби, встановлення і знесення некапітальних перегородок, та не належить до категорії самочинного будівництва (реконструкції) і не потребує здачі до експлуатації, згідно п. 3.2 інвентаризації про порядок проведення обмірювальних робіт об`єкта нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 року за № 127 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року з № 582/5773 (зі змінами та доповненнями), введенню в експлуатацію не потребує (статті 152 Житлового кодексу Української РСР, редакція від 12.02.2015 року).

Наказом МОУ від 20.11.2017 № 818 року відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» позивача звільнено з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 01.03.2022 № 42 року позивач призваний по мобілізації для проходження військової служби.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» наказом МОУ від 16.05.2024 № 489 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» (через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Календарна вислуга років у збройних силах 27 років 07 місяців, пільгова 36 років.

18.12.2023 року позивач звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_3 , Голови об`єднаної житлової комісії військових частин НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 РАСт, КЕВ м. Рівне з проханням розглянути питання про забезпечення його та членів його сім`ї житловим приміщенням для постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 . У рапорті зазначено, що позивач перебуває на квартирному обліку військовослужбовців Збройних Сил України, які потребують покращення житлових умов, з 01.08.1997 року, пільгова першочергова черга з 19.01.2007 року, як учасник бойових дій. Вислуга 27 років (календарних). Участі в приватизації державного житлового фонду позивач та члени його сім?ї не брали, житла у приватній власності не мають.

Рішенням Комісії, затвердженим наказом відповідача 1 від 05.04.2023 № 187/нм, не погоджено надання позивачу житла для постійного користування. Рішення оформлене протоколом № 4 від 30.01.2024 року, в якому зазначено зауваження про невідповідність вимогам статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка діяла на момент звільнення з військової служби.

Не погоджуючись з рішенням Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями у складі посадових осіб Міністерства Оборони України щодо непогодження надання житла для постійного користування, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

У відповідності до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до статті 16 Закону України від 6 грудня 1991 року № 1934-ХІІ «Про Збройні Сили України», держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали особами з інвалідністю під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) і спеціальні збори, та членів їх сімей здійснюється відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та інших нормативно-правових актів.

Соціальний захист працівників Збройних Сил України забезпечується відповідно до законодавства про працю, про державну службу, інших нормативно-правових актів.

Згідно частини першої статті 12 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

Частиною восьмою статті 12 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, у разі звільнення з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, а також звільнені з військової служби особи, які стали особами з інвалідністю I чи II групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, мають право на безплатне одержання у приватну власність жилого приміщення, яке вони займають у будинках державного житлового фонду.

У відповідності до частини дев`ятої вказаної норми Закону, військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас за станом здоров`я або якщо вони на час звільнення мають вислугу військової служби не менше 20 років, або у відставку, а також у зв`язку зі скороченням штатів чи проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості їх використання на військовій службі, залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки і відповідних квартирно-експлуатаційних органах та користуються правом позачергового одержання житла. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Військовослужбовці, які набули право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», залишаються на такому обліку та користуються правом позачергового одержання житла.

Механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, розвідувальних органів, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей визначає Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р. № 1081 (далі - Порядок № 1081).

Відповідно до абзаців першого, третього, четвертого пункту 3 Порядку № 1081 військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла. Житлові приміщення надаються військовослужбовцям у межах норм, встановлених законодавством.

Згідно абзаців першого, третього пункту 12 Порядку № 1081 службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом, за місцем проходження ними військової служби. На підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий орган районної, міської, районної у місті ради видає спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.

Відповідно до пункту 11 Порядку № 1081 житлове приміщення виключається з числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень. Виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.

За положеннями пунктів 30-31 Порядку № 1081 військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством. Житлові приміщення надаються тільки військовослужбовцям, які перебувають на обліку, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до пункту 10 розділу VІІ Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 № 380, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06.09.2018 за № 1020/32472 (далі - Інструкція № 380), військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.

Виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.

Пунктом 9 розділу ІІ Інструкції № 380 встановлено, що з метою здійснення контролю за організацією забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями наказом Міністерства оборони України утворюється комісія з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями (далі - Комісія з контролю) та затверджується її склад.

Згідно пунктів 3-5 розділу VІІ Інструкції № 380 для прийняття рішення про надання жилих приміщень для постійного проживання житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) протягом одного місяця з дня затвердження командиром військової частини протоколу з питань, вказаних у пункті 7 розділу ІІІ цієї Інструкції, розглядає документи облікових справ військовослужбовців.

Після розгляду документів облікової справи житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) приймає рішення про надання житлового приміщення для постійного проживання.

Затверджений у встановленому законодавством порядку протокол засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) є підставою для підготовки наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю жилого приміщення для постійного проживання, який видається протягом трьох робочих днів з дня затвердження протоколу.

Протягом трьох робочих днів з дня видання наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю жилого приміщення для постійного проживання облікова справа військовослужбовця разом з витягом із затвердженого у встановленому законодавством порядку протоколу засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) та зазначеного наказу направляються військовою частиною до КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району.

На підставі отриманих документів КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району протягом п`яти робочих днів з дня їх надходження готує список надання жилої площі для постійного проживання (додаток 23) (далі - список надання постійного житла), який затверджується командиром військової частини.

Список надання постійного житла, підписаний начальником КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, з обліковою справою військовослужбовця, витягом із наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю жилого приміщення для постійного проживання, копією протоколу засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) невідкладно в межах строку, визначеного абзацом першим цього пункту, направляються до ЦУІІЗ для узагальнення та внесення на розгляд Комісії з контролю.

Для розгляду Списку надання постійного житла Комісією з контролю на її засідання можуть запрошуватися голови житлових комісій військових частин (об`єднаних житлових комісій).

За результатами розгляду Списку надання постійного житла Комісія з контролю приймає рішення окремо щодо кожного військовослужбовця про:

погодження надання постійного житла;

відмову в погодженні надання постійного житла із зазначенням причини такої відмови.

Рішення Комісії з контролю оформлюється протоколом.

У разі прийняття Комісією з контролю рішення щодо відмови в погодженні надання постійного житла воно підлягає новому розподілу у встановленому цією Інструкцією порядку протягом одного місяця та є підставою для скасування наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання.

Рішення Комісії з контролю є обов`язковим для виконання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, ТЦК та СП та військовими частинами.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла для постійного проживання, на залишення на обліку до отримання ними житла, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених пунктом 30 Порядку.

Матеріалами справи згідно зі списком надання житлової площі для постійного проживання, шляхом зняття статусу службового житла у військовій частині НОМЕР_3 Рівненського гарнізону, складеного об`єднаною житловою комісією військових частин НОМЕР_3 , НОМЕР_5 , НОМЕР_4 , НОМЕР_7 РАСт, НОМЕР_6 , КЕВ м. Рівне, начальником квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне та затвердженого 22.12.2023 тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_3 полковником ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 має стаж військової служби 27 років, склад сім`ї - 4 особи ( ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_5 2007 р.н., син - ОСОБА_4 2011 р.н.), перебував на квартирному обліку з 01.08.1997, першочергова пільгова черга з 19.01.2007 як учасник бойових дій, житлом за попередніми місцями служби не забезпечувався, місце фактичного проживання - АДРЕСА_1 , три кімнати, житлова площа - 50,5 кв.м, загальна площа - 84,5 кв.м, службова квартира, ордер № 7240 від 20.05.2016; характеристика житла, яке надається (житлова площа) - АДРЕСА_1 , три кімнати, житлова площа - 50,5 кв.м, загальна площа - 84,5 кв.м.

Послужним списком позивача підтверджується, що останній проходив військову службу з 01.08.1992 по 20.11.2017 та з 01.03.2022 по 16.05.2024.

Таким чином, позивач звільнений з військової служби, має календарну вислугу більше 27 років (тобто, понад 20 років), перебуває на квартирному обліку, тому має право на забезпечення житлом, зокрема право на забезпечення житлом його та членів його сім`ї для постійного проживання.

Відмовляючи в погодженні позивачу надання житла для постійного проживання, відповідачем 2 було вказано на невідповідність його вимогам статті 12 Закону № 2011-ХІІ.

Частиною першою зазначеної статті визначено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Відповідно до статті 50 Житлового кодексу УРСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

Відповідно до Постанови Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської Ради Професійних Спілок від 11 грудня 1984 р. № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» (далі - Постанова № 470) жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам (пункт 51 Постанови).

Абзацом першим пункту 52 Постанови № 470 встановлено, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі старшими за 9 років, крім подружжя, а також особами, які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим вони не можуть проживати в одній кімнаті з членами своєї сім`ї.

Пунктом 54 Постанови № 470 встановлено, що в окремих випадках на прохання громадян, що перебувають на квартирному обліку (в першу чергу тих, у яких настала черговість на одержання жилих приміщень), та громадян, що користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, у порядку тимчасового поліпшення житлових умов їм може бути надане жиле приміщення, яке не відповідає вимогам, передбаченим пунктом 51 і абзацом першим пункту 52 цих Правил, або за розміром менше від рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті зі збереженням відповідно права перебування на обліку та в списках першочерговиків чи в списку позачерговиків.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи МОУ щодо недотримання частини другої статті 50 ЖК та абзацу першого пункту 52 Постанови № 470 як підстави прийняття негативного для позивача рішення, оскільки аналіз норм, передбачених Законом № 2011-XI, Порядком № 1081 та Інструкцією № 380, та абзацу першого пункту 52 Постанови № 470 вказує, що оскаржуване рішення відповідача 2 стосується надання позивачу житла, у якому він в законному порядку проживає з 2016 року, в постійне користування.

Водночас, як вірно зазначив суд першої інстанції, положення частини другої статті 50 ЖК та абзацу першого пункту 52 Постанови № 470 стосуються вимог, що ставляться до житлових приміщень при їх наданні та заселенні жильців.

Предмет оскаржуваного рішення не пов`язаний із заселенням жильців до житлового приміщення, суд першої інстанції правомірно відкинув доводи МОУ про порушення вимог частини другої статті 50 ЖК як на законну підставу прийняття оскаржуваного рішення.

Отже, за викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що законні підстави для прийняття рішення про відмову в наданні позивачу житла для постійного проживання у відповідача 2 були відсутні.

Матеріалами справи також встановлено, що внаслідок проведення перепланування (переобладнання) у двокімнатній квартирі, наданій позивачу та членам його сім`ї для проживання на підставі ордеру № 7240 на право зайняття житлового приміщення, збільшилась кількість житлових кімнат, що не потребувало дозвільної документації та здачі в експлуатацію, внаслідок чого квартира є фактично трикімнатною, що підтверджується технічним паспортом від 12.12.2023 та Витягом з Реєстру будівельної діяльності (реєстраційний номер документу: ТІ01:3796-0494-9133-0681, редакція № 2) від 18.12.2023.

Відповідно до Порядку проведення технічної інвентаризації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 р. № 488 (пункт 2), технічний паспорт - документ, що складається з текстових та графічних матеріалів, які містять інформацію про склад, фактичну площу, об`єм, технічний стан об`єкта нерухомого майна, виготовлених на підставі матеріалів технічної інвентаризації за результатами технічної інвентаризації на дату її проведення; характеристики об`єкта нерухомого майна - загальна площа та об`єм об`єкта нерухомого майна, загальна площа його приміщень, площа житлових та нежитлових приміщень, забудована площа земельної ділянки, корисна площа, житлова площа приміщень, площа допоміжних приміщень, поверховість (поверх розташування), висота, протяжність тощо.

Отже, надання квартири за адресою: АДРЕСА_1 позивачу та членам його сім`ї для постійного проживання не є порушенням вимог житлового законодавства, тому оскаржуване рішення Комісії є протиправним та підлягає скасуванню, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції у спірному рішенні.

Вирішуючи питання щодо належного способу захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції також вірно врахував встановлені обставини справи та відповідні їм норми матеріального права.

Так, згідно пункту 11 розділу ІІ та пункту 5 розділу VII Інструкції № 380 до повноважень Комісії з контролю за результатами розгляду Списку надання постійного житла відноситься прийняття одного з рішень:

погодження надання постійного житла;

відмову в погодженні надання постійного житла із зазначенням причини такої відмови.

За встановленої протиправності прийнятого відповідачем 2 рішення від 30.01.2024, відсутності законних підстав для відмови у погодженні ОСОБА_1 надання постійного житла, варіанти прийняття будь-якого іншого рішення, крім позитивного для позивача, відсутні.

Тому суд першої інстанції правильно зобов`язав відповідача 1 вчинити дії, спрямовані на ефективне відновлення порушених прав та інтересів позивача.

Ухвалення рішення про задоволення позову в цій частині не призведе до втручання у дискреційні повноваження відповідачів та ґрунтується на усталеній практиці Верховного Суду.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово вказував на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12, від 04 серпня 2020 року у справі № 340/2074/19).

До того ж згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 06.11.2019 у справі № 509/1350/17, оцінюючи ефективність обраного судом способу захисту, суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 814/2458/16 Верховний Суд аналізував застосування пункту 4 частини другої статті 245 КАС України і дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов:

1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача;

2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача;

3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів;

4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав, захист законних інтересів і, у випадку задоволення судом його вимог, рішення повинно мати наслідком реальне відновлення тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі також ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пунктах 40-44 рішення ЄЄСП від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (зокрема, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Згідно з частинами першою та другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, в ході розгляду справи не довели правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими обґрунтовано позовні вимоги, знайшли своє підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому такі позовні суд першої інстанції правомірно задовольнив повністю.

З урахуванням встановлених обставин, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як убачається з апеляційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків суду у цій справі фактично зводяться до необхідності нової правової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів. Водночас зазначеним доводам судом першої інстанції вже була надана належна правова оцінка.

Інших доводів на підтвердження правомірності своїх дій відповідач 1 не навів, що не дає підстав вважати висновки суду першої інстанцій помилковими, а застосування ним норм матеріального та процесуального права - неправильним.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року у справі № 460/6901/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар