Справа № 640/18975/21
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2025-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2025 року 10:53 ЛуцькСправа № 640/18975/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Смокович В. І.,

при секретарі судового засідання Литвиненко І. П.,

за участю представника позивача Романішиної Т.Л.,

представника відповідача Гураля М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Офісу Генерального прокурора до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання протиправною і скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу,

ВСТАНОВИВ:

Представник Офісу Генерального прокурора Гудков Денис Володимирович в інтересах Офісу Генерального прокурора (далі Офіс Генерального прокурора, позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі Відділ примусового виконання рішень, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , третя особа) про визнання протиправною і скасування постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень від 11.06.2021 у виконавчому провадженні №64350844 про накладення на Офіс Генерального прокурора штрафу в розмірі 5100,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.11.2020 у справі № 640/524/20 задоволено частково позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення і наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнано протиправним та скасовано рішення п`ятої кадрової комісії від 05.12.2019 №10 про неуспішне проходження прокурором Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 атестації, наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2086ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 24.12.2019.

Поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 355 919,15 грн.

З метою виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.11.2020 Відділом примусового виконання рішень, на підставі виконавчого листа № 640/524/20 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 03.02.2021 № 64350844.

У подальшому, а саме 25.02.2021, Генеральним прокурором видано наказ № 107-ц, відповідно до якого скасовано наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2086ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням захотів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та поновлено останнього на вказаній посаді з 24.12.2019.

Враховуючи викладене, Офісом Генерального прокурора уважає, що рішення суду про поновлення позивача на посаді у виконавчому провадженні № 64350844 виконано вчасно, про що повідомлено державного виконавця Відділу примусового.

На адресу Офісу Генерального прокурора надійшла вимога головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень від 28.04.2021 № 64350844/20-1 про вжиття заходів щодо виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.11.2020 по справі №640/524/20. Зазначену вимогу державний виконавець вмотивував невиконанням Офісом Генерального прокурора рішення суду, а саме поновлення позивача на посаді в Генеральної прокуратури України, тоді як згідно з рішенням суду ОСОБА_1 має бути поновлений безпосередньо в Офісі Генерального прокурора на рівнозначній посаді.

На вказану вимогу позивачем надано відповідь та інформовано, що поновлення ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на рівнозначній посаді не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Разом з цим, до Офісу Генерального прокурора 22.06.2021 надійшла постанова головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 11.06.2021 про накладення штрафу у розмірі 5 100 грн та невиконання рішення суду та зобов`язано боржника - Офіс Генерального прокурора виконати рішення суду протягом трьох робочих днів.

Представник позивача уважає, що зазначена постанова державного виконавця від 11.06.2021 у виконавчому провадженні № 64350844 є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки поновлення ОСОБА_1 на посаді в Офісі Генерального прокурора призведе до неправильного застосування норми статті 235 Кодексу законів про працю України без урахування вимог норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів реформи органів прокуратури», який є спеціальним та має застосовуватись імперативно, а саме: прокурори можуть бути переведені на посаду в Офіс Генерального прокурора лише у разі успішного проходження ними атестації.

З огляду на викладене, з урахуванням вимог Конституції України, частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про прокуратуру», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів реформи органів прокуратури», прийняття 27.01.2021 наказу Генерального прокурора № 107-ц про поновлення ОСОБА_1 на попередній роботі на посаді прокурора рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.202 та виконавчий лист виконано у спосіб встановлений законом та в межах вимог виконавчого документу, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, тому просить адміністративний позов задовольнити (арк. спр. 1-9).

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.07.2021 відкрито провадження в адміністративній справі №640/18975/21 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) (арк. спр. 65-66).

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.07.2021 року задоволено заяву Офісу Генерального прокурора про забезпечення позову в адміністративній справі №640/18975/21 (арк. спр. 67-71).

У своїх поясненнях, поданих 06.08.2021 до Окружного адміністративного суду м. Києва, третя особа, ОСОБА_1 , зазначив, що на виконання вимог державного виконавця, викладених у зазначеній постанові про відкриття виконавчого провадження №64350844, 25.02.2021 Генеральним прокурором видано наказ № 170ц, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 25.12.2019.

Таким чином, третю особу поновлено на посаді саме у Генеральній прокуратурі України, а не в Офісі Генерального прокурора.

Разом з тим, приймаючи рішення від 30.11.2020 у справі № 640/524/20, судом було встановлено здійснення перейменування однієї із складових системи прокуратури, зокрема, Генеральної прокуратури України - на Офіс Генерального прокурора, без процедури ліквідації чи реорганізації.

У зв`язку з наведеним, суд погодився із доводами ОСОБА_1 про відсутність ознак ліквідації та реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймав посаду, та визнав необґрунтованим посилання у наказі про звільнення на положення пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Зазначає, що Генеральним прокурором видано наказ про поновлення на роботі не в Офіс Генерального прокурора, а в Генеральну прокуратуру України, тобто в не існуючий на той момент орган. При цьому, ОСОБА_1 не допущено до фактичного виконання трудових обов`язків та не створено умови, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення, а саме: взагалі не призначено на будь-яку посаду в Офісі Генерального прокурора, не видане службове посвідчення працівника органів прокуратури, не надано доступ до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що не тільки унеможливлює здійснення повноважень прокурора у кримінальному провадженні, а й взагалі не наділяє повноваженнями на виконання будь-яких функцій прокуратури.

В цілому уважає, що у позовній заяві представник Офісу Генерального прокурора дублює доводи, викладені ним у відзиві на позовну заяву у судовій справі № 640/524/20, яким судом першої інстанції надана оцінка та не обґрунтовує в чому саме полягало неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, а його доводи зводяться до простої незгоди з оцінкою, яку надав наявним у справі доказам суд першої інстанції, що у свою чергу не може бути підставою для скасування рішення державного виконавця про накладення штрафу (арк. спр. 74-84).

У відзиві на позовну заяву від 02.09.2021 представник відповідача позовних вимог не визнав та зауважив, що державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень 03.02.2021 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Державним виконавцем 28.04.2021 до Офісу Генерального прокурора направлена вимога про необхідність вжиття заходів виконання рішення суду та 11.06.2021 за невиконання рішення суду винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн. В даній постанові державним виконавцем були зазначені обставини, згідно яких відсутні підстави вважати виконання Офісу Генерального прокурора рішення суду (арк. спр. 88-91).

Закон України №2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 (далі - Закон №2825-IX) набрав чинності 15.12.2022, за приписами статтями 1-2 якого ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва та утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

За приписами пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2825-IX з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, крім випадку, передбаченого абзацом четвертим цього пункту. Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом. Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На виконання вимог Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ» (далі - Закон) наказом ДСА України від 16.09.2024 №399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (далі - Порядок №399).

Пунктами 4-7 Порядку №399 визначено, що на розгляд та вирішення судам підлягають передачі судові справи, які нерозглянуті ОАСК та передані до КОАС, але до набрання чинності Законом, не розподілені між суддями. Матеріали щодо розгляду та вирішення окремих процесуальних питань у межах нерозглянутих судових справ підлягають передачі до судів, визначених у результаті автоматизованого розподілу судових справ між судами, проведеного відповідно до правил, установлених цим Порядком. Судові справи, вказані у переліку, які підлягають передачі судам, мають бути зареєстровані в базі даних. Перелік складається відповідальною особою протягом семи робочих днів після опублікування цього Порядку за формою, визначеною у додатку 1 до Порядку, та формується в електронній формі із застосуванням КЕП.

На виконання положень Закону №2825-IX та відповідно до Порядку №399, дану справу передано на розгляд до Волинського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 прийнято адміністративну справу №640/18975/20 до провадження та ухвалено розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні із повідомленням сторін суддею одноособово, з урахуванням § 2 глави 11 розділу ІІ КАС України та призначено судове засідання у даній справі на 10:00 год. 21.03.2025 (арк. спр. 161-162).

На адресу суд 06.03.2025 від представника Відділу примусового виконання рішень надійшов відзив, у якому остання заперечувала проти задоволення позовних вимог та додала, що документи та інформація, надані Офісом Генерального прокурора, не може вважатися повним та фактичним виконанням судового рішення, оскільки згідно резолютивної частини виконавчого документа необхідно поновити ОСОБА_1 безпосередньо в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.

Тому, боржнику необхідно вжити заходів щодо виконання судового рішення саме у порядку, визначеному резолютивною частиною виконавчого листа.

З огляду на наведене, та обставини зазначені у вказаному вище листі Офісу Генерального прокурора, у державного виконавця були відсутні правові підстави для закінчення виконавчого провадження ВП № 64350844, а тому державний виконавець зобов`язаний вживати заходи спрямовані на його виконання, та відповідно накладати штраф на боржника у спосіб та порядку, встановлені Законом.

Враховуючи наведене, та оскільки станом на 28.04.2021 рішення суду боржником не виконано; інформації та пояснень щодо стосовно поважних причин не виконання рішення суду боржником не надано, з метою неупередженого, своєчасного і в повному обсязі виконання рішення та керуючись положеннями статей 18, 63, 65 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень на адресу Офісу Генерального прокурора 28.04.2021 скеровано вимогу, відповідно якої боржнику необхідно протягом трьох робочих днів вжити заходів щодо виконання виконавчого листа окружного адміністративного суду м. Києва від 09.12.2020 № 640/524/20 про поновлення ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора, про що повідомити державного виконавця.

У зв`язку із невиконанням вимог виконавчого документа, вимоги державного виконавця , а тому накладено на боржника штраф на користь держави у розмірі 5100 грн, постановою від 11.06.2021 ВП № 64350844 (арк. спр. 169-176).

Суд уважає за належне зазначити, що за змістом статті 162 КАС України у відзиві на позовну заяву відповідач викладає виключно заперечення проти позову; відзив не може містити будь-яких заяв чи клопотань, тому що заяви та клопотання учасники справи подають окремо у письмовій формі із зазначенням підстав та з дотриманням інших вимог статті 167 КАС України. Отже, заявлене у відзиві відповідачем клопотання про залишення позову без розгляду не підлягало судом вирішенню по суті.

Поряд з тим з матеріалів справи убачається, що постанову про накладення штрафу від 11.06.2021 №64350844 позивач отримав 22.06.2021, про що свідчить відмітка про отримання листа Відділу примусового виконання рішень №141003-21 (арк. спр. 10), з адміністративним позовом Офіс Генерального прокурора звернувся 01.07.2021, що підтверджується відомостями на конверті, у якому позовну заяву було надіслано до суду (арк. спр. 39), тобто в строк, передбачений частиною другою статті 287 КАС України.

Інших заяв по суті справи, передбачених КАС України до суду не надходило.

У судове засідання 21.03.2025 ОСОБА_1 не прибув, хоча про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений (арк. спр. 168).

Відповідно до частини першої статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини третьої статті 268 КАС України у справах, визначених, зокрема, статтею 287 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

В судовому засіданні 21.03.2025 представник позивача позов підтримує та просить позовні вимоги задовольнити повністю з підстав, викладених у позовній заяві та додатково наданих усних та письмових пояснень.

Представник Відділу примусового виконання рішень просить у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.11.2020 у справі №640/524/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Визнано протиправним та скасувати рішення п`ятої кадрової комісії від 05.12.2019 №10 про неуспішне проходження прокурором Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 атестації; визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 №2086ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 24.12.2019; поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та вирішено стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 355 919,15 грн. В іншій частині позову відмовлено (арк. спр. 19-36).

На підставі виконавчого листа від 09.12.2020 №640/524/20 (арк. спр. 102-103) Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 03.02.2021 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №64350844, якою боржнику Офісу Генерального прокурора необхідно невідкладно виконати рішення суду про поновлення ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України (арк. спр. 105-106), яку листом від 03.02.2021 №64350844/20-1/9 надіслано Офісу Генерального прокурора (арк. спр. 104).

Наказом Генерального прокурора від 25.02.2021 №170ц поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 25.12.2019 (арк. спр. 113).

Про вищевказане позивач листом від 26.02.2021 №07/1/1-472вих-21 повідомив Відділ примусового виконання рішень та вказав, що відповідний запис внесено до трудової книжки стягувача (арк. спр. 112).

Відповідачем 28.04.2021 винесено вимогу державного виконавця про вжиття заходів щодо виконання виконавчого листа окружного адміністративного суду м. Києва від 09.12.2020 №640/524/20 про поновлення ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора та попереджено, що невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (арк. спр. 116-117).

Офісом Генерального прокурора надано відповідь згідно якої, поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді не узгоджується із висновками Верховного Суду, які відповідно частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, окрім випадків коли Верховного Суду втрачає актуальність внаслідок внесення уповноваженим суб`єктом правотворення істотних змін до відповідної норми права або її скасування.

Крім того, Закону України «Про прокуратуру» та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів реформи органів прокуратури» не містять поняття рівнозначності посад прокурорів в Генеральній прокуратурі України та Офісі Генерального прокурора (арк. спр. 135-137).

Постановою відділу примусового виконання рішень від 11.06.2021 у виконавчому провадженні ВП №64350844, у зв`язку із невиконанням боржником вимог виконавчого документа та керуючись статтями 63, 65, 75 Закону України «Про виконавче провадження», за невиконання без поважних причин рішення, накладено на боржника штраф на користь держави у розмірі 5100 грн (арк. спр. 139-142).

Офіс Генерального прокурора, не погоджуючись із вказаною постановою задля поновлення своїх прав та інтересів, порушених внаслідок протиправних дій державного виконавця, звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За правилами частин першої третьої статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із частинами першою, другою статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 1 Закону України від 20.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів і наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Частинами першою-третьою статті 63 Закону №1404-VIII визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Статтею 65 Закону №1404-VIII передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до частин першої та другої статті 75 Закону №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті цієї справи потрібно зауважити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання. Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження. Умовою застосування до боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. Залежно від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, що створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Таким чином, підставою для прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу є встановлення факту невиконання боржником судового рішення без поважних причин - об`єктивних причин, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10 вересня 2019 року у справі № 0840/3476/18, від 19 вересня 2019 року у справі №686/22631/17 та від 07 листопада 2019 року у справі № 420/70/19, від 20 березня 2024 року у справі №560/18384/23.

Суд враховує, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2022 у справі №640/524/20 апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора задоволено частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 змінено в мотивувальній та резолютивних частинах. Викладено абзаци четвертий, п`ятий, сьомий резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2022 в наступній редакції:

«Поновити ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора (01001, м. Київ, вул. Різницька, б. 13/15, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 354391,60 грн. ( триста п`ятдесят чотири тисячі триста дев`яносто одна) грн. 60 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів.»

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 залишено без змін.

Однак суд зауважує про необхідність надання оцінки діям відповідача, щодо правомірності винесення постанови державного виконавця від 11.06.2021 у виконавчому провадженні №64350844 про накладення на Офіс Генерального прокурора штрафу в розмірі 5100,00 грн, на момент виникнення спірних правовідносин.

Отож, вищевказана постанова була винесена до скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 у справі №640/524/20, яке, на переконання відповідача, не було виконано Офісом Генерального прокурора.

Нормами Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що судове рішення, яке вступило в законну силу, є обов`язковим до виконання, за невиконання судового рішення передбачено юридичну відповідальність.

Законом №1404-VIII на державного виконавця покладено обов`язок вживати заходів щодо примусового виконання рішень, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема шляхом винесення постанов про накладення стягнення у вигляді штрафу та вимог щодо виконання рішень, які є обов`язковими на всій території України. У свою чергу, вказаним законом визначено, що постанова про накладення на боржника штрафу виноситься за умови невиконання рішення без поважних причин, однак, не визначено, які саме обставини є поважними.

Суд зазначає, що судове рішення, яким поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, на момент виникнення спірних правовідносин набрало законної сили, воно є обов`язковим до виконання всіма органами державної влади, враховуючи і Офіс Генерального прокурора.

Крім того, суд наголошує, що рішення в частині поновлення на роботі виконується невідкладно.

Проте, позивача не було поновлено на посаді, зазначеній в резолютивній частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.11.2020 у справі №640/524/20 та, відповідно, у виконавчому листі, виданого на підставі вказаного рішення, що не заперечується відповідачем та третьою особою.

При цьому, суд зазначає, що незаконно звільнений працівник поновлюється саме на посаді, зазначеній в рішенні суду.

Прийняття Офісом Генерального прокурора наказу від 25.02.2021 №170ц про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчим територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 25.12.2019 - не є фактичним .

Таким чином, судове рішення у справі №640/524/20, яке набрало законної сили, не було фактично виконано.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.06.2023 у справі №640/21908/21 та підтримана постановою Верховного Суду від 21.11.2024 у справі №640/22270/21.

Суд зазначає, що, враховуючи приписи статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, а його невиконання - тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 2 КАС України однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства є верховенство права. Згідно із вказаним принципом людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Варто також зауважити, що у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (до прикладу справа «Сук проти України»).

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Таким чином, розглядаючи адміністративний позов про законність постанови державного виконавця органу виконавчої служби, суд має враховувати, що Законом №1404-VIII на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом №1404-VIII заходи в межах встановлених повноважень.

Доводи ж позову фактично зводяться до незгоди Офісу Генерального прокурора з рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.11.2020 у справі №640/524/20, а не з постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень від 11.06.2021 у виконавчому провадженні №64350844 про накладення на Офіс Генерального прокурора штрафу в розмірі 5100,00 грн.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на наведені вище положення нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини, правові висновки Верховного Суду (у подібних правовідносинах) суд у цій справі дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

За таких обставин, судові витрати відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не належать.

Керуючись статтями 243-245, 246, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Офісу Генерального прокурора до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання протиправною і скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя В.І. Смокович

Повний текст судового рішення складено 21 березня 2025 року.