Справа № 160/26765/21
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 рокуСправа №160/26765/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

23.12.2021р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення за 01.09.2021р.;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення за 01.09.2021р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 14.08.2014р. по 01.09.2021р. він проходив військову службу в Збройних Силах України, зокрема, у в/ч НОМЕР_1 та відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 №251 від 01.09.2021р. його було виключено із списків особового складу частини, проте, під час звільнення та до теперішнього часу з ним не проведено повний розрахунок при звільненні, а саме: не нараховано та не виплачено грошове забезпечення за 01.09.2021р., що, на переконання позивача, є порушенням відповідачем ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», абзацу 3 п.242 Положення №1153/2008 від 10.12.2008р. та п.2,п. 4 Наказу №260 від 07.06.2018р., вказав, що відповідно до ч.2 ст.77 КАС України обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладено на відповідача (а.с.1-6).

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2021р., вказана справа була розподілена для розгляду судді Юхно І.В. (а.с.18).

Ухвалою судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Юхно І.В. від 28.12.2021р. було відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами згідно до ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.19-20).

Надалі, ухвалою судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Юхно І.В. від 01.03.2022р. було вирішено здійснювати розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження (а.с.25-26).

29.03.2022р. ухвалою судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду ОСОБА_2 було зупинено провадження у цій справі до припинення перебування Військової частини НОМЕР_1 у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан, згідно до ст.236 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.31-32).

У подальшому, 10.09.2024р. згідно розпорядження в.о. керівника апарату суду за №553д, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_2 з посади судді за її поданням заяви про відставку, ухваленим рішенням Вищої Ради правосуддя від 13.08.2024р. №2451/0/15-24 на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказану справу було передано для розгляду судді Конєвій С.О. (а.с.37-38).

Ухвалою судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Конєвої С.О. від 23.09.2024р. дану справу було прийнято до свого провадження, поновлено провадження у даній справі та розгляд даної справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення за 01.09.2021р.; надати довідку про нараховані та виплачені позивачеві суми при звільненні, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.39).

Зазначена ухвала суду була отримана позивачем на його електронну адресу 25.09.2024р., відповідачем у його електронному кабінеті 25.09.2024р., що є належним повідомленням учасників справи про час та місце судового розгляду справи у відповідності до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України про що свідчать довідки про доставку електронного листа, наявні у матеріалах справи (а.с.41-42).

На виконання вищенаведених вимог ухвали суду від 23.09.2024р. відповідачем 03.10.2024р. через систему «Електронний суд» було подано відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити посилаючись на те, що згідно до витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 №251 від 01.09.2021р. позивача було виключено зі списків особового складу в/ч та всіх видів забезпечення з 01.09.2021р. Відповідно до вимог Наказу №260 від 07.06.2018р., рішення Міністра оборони України від 27.01.2021р. №248/612 наказано виплатити: щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби за період по 31.08.2021р. 57% від посадового окладу; надбавку за особливості проходження служби 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років посадового окладу за період по 31.08.2021р.; виплачено грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік, передбачену Наказом №260 згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині); виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі одного окладу за військове звання відповідно до наказу Міністерства оборони України №33. Відповідно до пункту 7 Наказу №260 військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу в/ч, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. Стосовно строку звернення до суду відповідач зазначив, що позивача було звільнено з військової служби 01.09.2021р., своє звільнення у встановлені строки позивач не оскаржував, однак з даним позовом звернувся 23.12.2021р., тобто, з пропуском місячного строку звернення до суду з цим позовом, встановленим ч.5 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України. Щодо несплати судового збору позивачем, відповідач вказав на те, що позивач звернувся з позовними вимогами, які не стосуються прав особи зі статусом учасника бойових дій, а відповідно, позивач не звільнений від сплати судового збору за подання даного позову згідно до положень п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (а.с.43-47).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 20.03.2025р. у зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці у період грудень 2024р. січень 2025р., з 06.03.2025р. по 14.03.2025р. та, як наслідок, об`єктивну неможливість прийняття у цей період рішень у справах, на підставі ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд даної справи було продовжено до 20.03.2025р. (а.с.72).

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 20.03.2025р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті заяви.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 у період з 14.08.2014р. по 01.09.2021р. проходив службу у Збройних Силах України, зокрема, у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира роти з морально-психологічного забезпечення 6 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону, є учасником бойових дій, що підтверджується копією паспорту позивача, копією посвідчення УБД серії НОМЕР_3 від 19.09.2015р. та копією витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.09.2021р. №251 (а.с.12,14-15,61-62).

Зі змісту копії Витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.09.2021р. №251 встановлено, що позивача, звільненого наказом в/ч НОМЕР_4 (по особовому складу) від 13.07.2021р. №178 у запас відповідно до підпункту «й» пункту 2 частини 5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту), було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 01.09.2021р. (а.с.15,61-62).

Також наведений Витяг з Наказу командира в/ч НОМЕР_1 №251 (по стройовій частині) від 01.09.2021р. містить інформацію про виплату позивачеві наступних складових грошового забезпечення, а саме:

- щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби за період по 31.08.2021р. 57% від посадового окладу;

- надбавку за особливості проходження служби 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років посадового окладу за період по 31.08.2021р.;

- грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік, передбачену Наказом №260 згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині);

- матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі одного окладу за військове звання відповідно до наказу Міністерства оборони України №33 (а.с.15,61-62).

Окрім того, у відповідь на звернення позивача до державної установи «Урядовий контактний центр» стосовно не виплати грошового забезпечення при звільненні з військової служби в повному обсязі, в/ч НОМЕР_4 листом від 01.11.2024р. за №1314/22/1741 повідомлено позивача про те, що ним на його картковий рахунок у ПриватБанку отримано кошти, а саме:

- 13.09.2021р. у сумі 10591,19 грн. грошове забезпечення за серпень 2021р. (нараховано 15942,41 грн. 5182,08 грн. (аліменти) 239,14 грн. (військовий збір 1,5%);

- 14.09.2021р. у сумі 95132,54 грн., а саме: 15402,38 грн. грошову допомогу для оздоровлення за 2021 рік; 1200,00 грн. виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік у розмірі окладу за військове звання; 81632,61 грн. грошову компенсацію за 25 діб щорічної невикористаної відпустки за 2016 рік, грошову компенсацію за 15 діб щорічної невикористаної відпустки за 2019 рік, грошову компенсацію за 13 діб щорічної невикористаної відпустки за 2020 рік, грошову компенсацію за 23 доби щорічної невикористаної відпустки за 2021 рік, компенсацію за 98 діб невикористаної додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- 22.09.2021р. у сумі 7987,45 грн. доплату компенсації відпусток.

У даному листі-відповіді також зазначено, що утримано з грошового забезпечення позивача за 4 доби щорічної основної відпустки за 2017 рік, що була використана понад встановлений термін, в сумі 2053,65 грн. та 1048,00 грн. військовий збір 1,5% (а.с.16-17).

З огляду на наведений лист-відповідь, позивач у позові зазначив, що, на його переконання, на день звільнення зі служби, йому не було нараховано та не було виплачено грошове забезпечення за 01.09.2021р. всупереч абз.3 п.242 Положення №1153/2008 від 10.12.2008р., п.2, п.4 Наказу №260 від 07.06.2018р. (а.с.3-4).

Вважаючи протиправною вищенаведену бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати йому грошового забезпечення за 01.09.2021р., позивач звернувся до суду з цим позовом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-ХІІ) встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За приписами частини 2 цієї ж статті 9 Закону №2011-ХІІ передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (частина четверта статті 9 цього Закону).

30.08.2017р. Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №704), яка набрала чинності з 01.01.2018р.

Пунктами 1, 2 Постанови №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно до абзацу 3 п.242 розділу ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008р. (далі Положення №1153/2008) передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, зокрема, у Збройних Сил України визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі Порядок №260).

Пунктом 7 розділу І Порядку №260 встановлено, що військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

Також за пунктом 8 розділу І згаданого Порядку №260 визначено, що грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види в поточному місяці за минулий.

Отже, із аналізу вищенаведеного чинного законодавства у сфері проходження військової служби слідує, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби, грошове забезпечення такому військовослужбовцю виплачується по день його виключення зі списків особового складу військової частини включно.

При цьому, грошове забезпечення виплачується військовослужбовцю у поточному місяці за минулий місяць, тобто, наприклад, виплата грошового забезпечення за серпень 2021р. проводиться у вересні 2021р.

А відповідно, у даному випадку, позивачеві мало бути нараховано та виплачено відповідачем грошове забезпечення, враховуючи і день виключення його зі списків особового складу частини, тобто, у тому числі і грошового забезпечення за 01.09.2021р. включно.

Так, як встановлено судом із наявних у справі копій документів, доданих відповідачем до відзиву на позов, згідно змісту Довідки про нарахування та утримання грошового забезпечення позивача за період 01/2021-12/2021 видно, що позивачеві було нараховане у тому числі і грошове забезпечення при звільненні за 09/2021р. (фактично за серпень 2021р. з урахуванням п.8 Порядку №260) у загальній сумі 120111,20 грн., де оклад за військовим званням становить 1240,00 грн., посадовий оклад 4371,00 грн., надбавка за вислугу років 2524,95 грн., надбавка за особливі умови проходження служби 5117,78 грн., премія 2411,10 грн., грошова допомога для оздоровлення 15402,38 грн., матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань 1200,00 грн., компенсація за невикористані відпустки 89339,61 грн., компенсація невикористаної відпустки після звільнення - (- 2053,65 грн.), індексація поточна 558,03 грн. (а.с.63).

Також із Розрахункового листа позивача (звільненого військовослужбовця) за 09/21 вбачається, що позивачеві було нараховане та виплачене грошове забезпечення за серпень 2021р. (31 дні) та за вересень 2021р. (1 день) у загальній сумі 120111,20 грн., яке складається з наступних видів забезпечення, а саме:

- за серпень 2021р. (за 31 день) звання - 1200,00 грн., оклад 4230,00 грн., вислуга 2443,50 грн. надбавка за особливі умови проходження служби 5117,78 грн., премія 2411,10 грн., індексація 540,03 грн.;

- за 01.09.2021р. (за 1 день) звання - 40,00 грн., оклад 141,00 грн., вислуга 81,45 грн., індексація -18,00 грн. (а.с.64).

Зміст наведених Довідки про нарахування та утримання грошового забезпечення, Розрахункового листа за серпень 2021р. та 01.09.2021р., які підтверджують факти нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення за спірний період 01.09.2021р., позивачем будь-якими іншими доказами не спростовані.

Таким чином із аналізу встановлених судом вище обставин та вищенаведених приписів чинного законодавства у їх сукупності слід дійти висновку, що позивачеві при його звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини за наказом від 01.09.2021р. №251 було нараховане та виплачене грошове забезпечення, у тому числі і за 01.09.2021р. включно, що відповідає вимогам абз.3 п.242 розділу ХІІ Положення №1153/2008 та пунктам 7,8 розділу І Порядку №260.

За викладених встановлених обставин, суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідача у даних правовідносинах щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення за 01.09.2021р. відсутня.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Однак, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження протиправності бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення при його звільненні з військової служби за 01.09.2021р.з урахуванням обставин встановлених судом під час розгляду даної справи та аналізу вищенаведених приписів чинного законодавства, які позивачем не спростовані.

Також судом враховується і те, що у ході судового розгляду справи позивачем жодних доказів, які б свідчили про не нарахування та не виплати йому відповідачем грошового забезпечення за 01.09.2021р. суду не було надано.

Так, ухвалою суду від 23.12.2024р. було запропоновано позивачеві надати суду докази, які свідчать про неотримання грошового забезпечення за 01.09.2021р. (наприклад: розрахункові листи або інші докази) - (а.с.39).

Зазначена ухвала суду позивачем була отримана ним на його електронну адресу, зазначену у позові, 25.09.2024р., проте, станом на дату прийняття рішення у цій справі позивачем була проігнорована.

За приписами частини другої статті 79 КАС України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Відповідно до частини четвертої статті 79 КАС України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Крім того, частинами першою, другою статті 80 КАС України визначено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено, зокрема заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Отже, наведеними положеннями процесуального закону передбачено, що сторони судового процесу, зокрема позивач, повинні брати активну участь у збиранні доказової інформації з метою підтвердження обґрунтованості своєї позиції перед судом.

Обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі.

Позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності.

Тобто, обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається.

При цьому підставу позову повинен довести саме позивач.

Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів.

Як уже зазначалося вище, жодних доказів не нарахування та не отримання грошового забезпечення саме за 01.09.2021р. позивачем суду не надано.

Позивач із письмовою заявою про надання таких доказів безпосередньо до відповідача не звертався (такі докази у справі відсутні).

Правом на звернення до суду з відповідним клопотанням про витребування таких доказів з підстав неможливості самостійного подання до суду позивач також не скористався.

Посилання позивача на те, що в силу вимог частини другої статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Тобто, позивач ніяким чином не довів підстави заявленого ним позову.

В той же час, відповідачем надано відповідні докази, а саме: копію Довідки про нарахування та утримання грошового забезпечення за період 01/2021-12/2021, розрахунковий лист за 09/21 позивача, де міститься інформація про нарахування та виплату позивачеві грошового забезпечення, у тому числі і за 01.09.2021р., нараховані суми яких досліджені судом вище (а.с.63-64).

На противагу наведеним копіям документів відповідача, позивач жодних спростувань не навів та відповідних доказів не надав.

Аналогічний правовий висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 20.06.2024р. у справі №400/249/23, який підлягає врахуванню адміністративним судом у даних правовідносинах згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Між тим, суд зазначає, що аргументи відповідача, викладені у відзиві на позов, з приводу того, що позивачем був пропущений строк звернення до суду з цим позовом та позивач не звільнений від сплати судового збору за даним позовом, не можуть бути покладені в основу даного судового рішення та обрані підставами для відмови у задоволенні даного позову, з огляду на наступне.

По-перше, строк звернення з цим позовом до суду стосується спору в частині оплати праці позивача (виплати грошового забезпечення), а відповідно, цей строк звернення не врегульований ч.5 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, тому ці посилання відповідача є помилковими.

По-друге, строк звернення з позовами, що стосуються оплати праці (у тому числі, і осіб, які проходять публічну службу) врегульовані ст.233 КЗпП України (яка діяла у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин 01.09.2021р.) за змістом якої строк звернення до суду з питань оплати праці будь-яким строком не обмежувався, тому із наведеного слід зробити висновок, що позивачем строк звернення з цим позовом не пропущений.

По-третє, ухвалою суду від 28.12.2021р. у цій справі, яка відповідачем не оскаржувалася, уже було вирішено клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду і також зроблено висновок, який наведений вище, проте, відповідачем при складанні відзиву на позов був проігнорований безпідставно.

По-четверте, твердження відповідача про те, що позовні вимоги позивача у цій справі не стосуються права позивача зі статусом учасника бойових дій, тому позивач за подання даного позову не звільнений від сплати судового збору згідно положень п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» є неспроможним, оскільки спір у даній справі стосується спору щодо оплати праці (не отримання грошового забезпечення), а позивачі у спорах про стягнення заробітної плати звільняються від сплати судового збору згідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Всі інші аргументи учасників справи уважно вивчені судом, проте до уваги не беруться, оскільки висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За викладених обставин, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві грошового забезпечення за 01.09.2021р. за критеріями, переліченими у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що у даних правовідносинах наведена бездіяльність відповідача судом не встановлена, оскільки грошове забезпечення за 01.09.2021р. було відповідачем нараховане та виплачене позивачеві у встановленому законодавством порядку, що підтверджено вище дослідженими судом доказами (а.с.63-64), а отже, відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, тому в адміністративного суду відсутні будь-які обґрунтовані правові підстави для задоволення даного адміністративного позову.

З огляду на викладене та враховуючи, що права та інтереси позивача у даних правовідносинах відповідачем не були порушені, позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення за 01.09.2021р., які є похідними вимогами у даному спорі, також задоволенню не підлягають.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Статтями 6,7 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.

За викладеного, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, а тому у його задоволенні позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає і підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у разі відмови у задоволенні позові всі судові витрати покладаються на позивача та з урахуванням того, що позивач жодних витрат по сплаті судового збору не поніс, так як звільнений від його сплати за п.1 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 229, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва