Справа № 420/39172/24
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2025-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Танцюри К.О.,

за участю секретаря Грекової К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03.09.2024 року № 142-24, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 23.12.2024 відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 26.02.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначив, що не погоджується із прийняттям рішення Державної міграційної служби України від 03.09.2024 року № 142-24 та просить суд задовольнити позов у повному обсязі. Так, позивач вказав, що він є громадянином російської федерації ІНФОРМАЦІЯ_1 та до виїзду з країни походження заявник мешкав в м. Казань, с. Кадишево (РФ) та заявник має вищу освіту: закінчив (Казанський автодорожний інститут) за спеціальністю інженер-механік. Позивач звернув увагу, що з 1990 року він є генеральним директором акціонерного товариства "Авторециклінг" та за час своєї діяльності він брав участь у багатьох муніципальних проектах і саме його ідеї реалізації проектів та активність стали причиною переслідувань та конфліктів з місцевою прокуратурою. Позивач також вказав, що він був активним членом татарської громади, ініціював численні муніципальні соціальні та економічні програми для татар Казані і після останнього засідання Конгресу татар у вересні 22 року позивач вирішив покинути місто і переїхав до Криму, оскільки почалися залякування та репресії проти учасників вказаного Конгресу. Разом з тим, як вказав позивач, після повномасштабного вторгнення рф на територію України репресії проти татар у посилилися, тому позивач виїхав до України, оскільки хотів приєднатися до національних батальйонів для боротьби з російською армією, і заявник приїхав на територію України 12.09.2022 року у м. Херсон. Після звільнення м. Херсон, позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою вступити до лав ЗСУ, де пройшов медичну комісію і в лютому 2023 року був запрошений до Києва, де була проведена бесіда із СБУ, щодо вступу до лав ЗСУ можливої діяльності заявника в окупованому Криму. Позивач наголосив, що він побоюється переслідувань та ув`язнення через свій виїзд із країни походження, через свої політичні погляди та діяльність, якою він займався і вищезазначені події, можуть слугувати підставами для кримінального переслідування позивача, позивач може стати жертвою свавільного насилля та жорстокого поводження. Позивач, наголосивши, що на порушення законодавства відповідачем не було враховано те, що існує ризик переслідувань позивача у зв`язку із політичним переконаннями, а саме - критика влади РФ, проукраїнська позиція, спроба вступити до лав ЗСУ, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

07.01.2025 до суду від Державної міграційної служби України надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач вказав, що не погоджується із позовними вимогами позивача та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач вказав, що 24.01.2024 він досяг 60 років, тому не може належати до військовозобов`язаних осіб на території рф, строкову службу ніколи не проходив, військові освіта чи навички відсутні; на території рф заявник не належав до жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій. Відповідач вказав, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 28.11.2023, тобто більш ніж через 1 рік після нелегального перебування в Україні, в яку заїхав незаконно. Відповідач вказав, що твердження позивача носять загальний характер, не містять належне: аргументації та деталізації. Також, як вказав відповідач, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянське, належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. З матеріалів особової справи позивача спостерігається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину під час звернення до ДМС. Також, під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину та за результатами аналізу матеріалів клопотання позивача було встановлено, що історія його переслідування є необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов передбачених пп. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відповідач вказав, що за результатом дослідження ІКП встановлено, що конгрес татар у Татарстані відбувся протягом 28 липня - 2 серпня 2022 року. Структура є аполітичною, діяльність спрямована на збереження культурної, історичної, мовної та традиційної ідентичності татар, будь-які виступи політичного характеру, в тому числі щодо незалежності Татарстану не порушувалися, щорічний захід було присвячено відвідуванню пам`яток архітектури і культурним особливостям національної більшості; окрім того, через ІКП встановлено, що будь-яких виступів президента Татарстану на тему незалежності не існує, а в офіційних коментарях офісу президента зазначені чутки оголошені «фейком». При цьому, як зазначив відповідач, відомо, що за період перебування на території Україні: позивач не здійснював будь-яких дій чи заходів, у тому числі в мережі Інтернет щодо поширення, звинувачення чи засудження російської агресії, не займався волонтерською чи іншою діяльністю в інтересах України для відсічі збройне, агресії; відсутні факти надання допомоги Збройним силам України, ні теперішній час. ІЦодо факту відвідання ТЦК та СП, територіальним органом ДМС використано принцип «пропорційності», який застосовується ЄСПЛ встановлено, що сам факт відвідування позивачем такого відомства має закритий характер, що унеможливлює переслідування, дискримінацію чи застосування серйозної шкоди при ймовірному поверненні позивача до країни: громадянської належності. Відповідач вказав, що проведеним аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з рф з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни громадянської належності особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. При цьому, інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

20.01.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач вказав, що не погоджується із відзивом відповідача та просить суд відмовити у задоволенні позову. Як вказав позивач, відповідачем не досліджено належним чином інформацію про країну походження позивача, а інформація про країну походження, використана відповідачем, жодним чином не спростовує відсутності побоювання позивача переслідувань у разі його повернення до російської федерації.

Представник позивача та позивач, за участю перекладача, підтримали позовні вимоги ОСОБА_1 та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог позивача та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, позивача, за участю перекладача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації, уродженцем Таджикистану (м. Душанбе), на території рф постійно проживав у м. Казань (Республіка Татарстан); за національністю (етнічною належністю) татарин; за віросповіданням мусульманин; за сімейним станом одружений з 2007 року на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (громадянка рф та Таджикистану), з якою має двох спільних і повнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Позивач не веде спільний побут з членами родини, дружина з сином проживають у Таджикистані (м.Душанбе), донька проживає в рф (м. Казань).

ОСОБА_1 має вищу освіту; у період з 2008 по 2022 роки працював на території рф, був засновником та генеральним директором АТ «Авторециклінг» (м. Казань), з 2023 року по теперішній час працює кур`єром в кафе «Пеппер поінт» (м. Одеса).

08.09.2022 ОСОБА_1 вибув залізничним сполученням з м. Казань до тимчасово окупованої АР Крим (м. Сімферополь); 10.10.2022 вибув з АР Крим до окупованої, на той час, території Херсонської області, після чого оселився в м.Херсоні; після деокупації м. Херсона у листопаді 2022 року, позивач залишився на території України, згодом переїхав до м. Одеси.

28.11.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту(а.с.4-7 т.2).

Як вбачається із заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та протоколів співбесіди, ОСОБА_1 вказав, що він працював генеральним директором акціонерного товариства "Авторециклінг" та за час своєї діяльності він брав участь у багатьох муніципальних проектах і саме його ідеї реалізації проектів та активність стали причиною переслідувань та конфліктів з місцевою прокуратурою. Позивач також вказав, що він був активним членом татарської громади, ініціював численні муніципальні соціальні та економічні програми для татар Казані і після останнього засідання Конгресу татар у вересні 22 року позивач вирішив покинути місто і переїхав до Криму, оскільки почалися залякування та репресії проти учасників вказаного Конгресу. Разом з тим, як вказав заявник, надалі заявник приїхав на територію України 12.09.2022 року у м. Херсон та навіть звертався до територіального центру комплектування для подальшої служби в ЗСУ.

Як вбачається з анкети заявника від 28.11.2023, серед причин виїзду з країни громадянської належності позивач вказав, що зазначене було здійснено з метою пошуку кращого життя для позивача і його родини, до РФ він не може повернутись на даний час, так як можуть переслідувати за його думку та висловлювання проти війни на те, що був готовий приймати участи в війні проти РФ (а.с.113 т.2).

Рішенням Державної міграційної служби України від 03.09.2024 р. № 142-24, підтримано висновок Головного управління ДПС в Одеській області, і ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту(а.с.211 т.2).

Відповідно до висновку міграційної служби про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.06.2024 справа №2023ОD0061, за результатами розгляду матеріалів особової справи позивача було встановлено, що клопотання ОСОБА_1 не містить умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Росії.

Згідно із п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як свідчать матеріали справи, підставою для звернення позивача до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стало те, що заявник працював генеральним директором акціонерного товариства "Авторециклінг" та за час своєї діяльності він брав участь у багатьох муніципальних проектах і саме його ідеї реалізації проектів та активність стали причиною переслідувань та конфліктів з місцевою прокуратурою. Позивач також вказав, що він був активним членом татарської громади, ініціював численні муніципальні соціальні та економічні програми для татар Казані і після останнього засідання Конгресу татар у вересні 22 року позивач вирішив покинути місто і переїхав до Криму, оскільки почалися залякування та репресії проти учасників вказаного Конгресу. Разом з тим, як вказав заявник, надалі заявник приїхав на територію України 12.09.2022 року у м. Херсон та навіть звертався до територіального центру комплектування для подальшої служби в ЗСУ.

Як вбачається з анкети заявника від 28.11.2023, серед причин виїзду з країни громадянської належності позивач вказав, що зазначене було здійснено з метою пошуку кращого життя для позивача і його родини, до РФ він не може повернутись на даний час, так як можуть переслідувати за його думку та висловлювання проти війни на те, що був готовий приймати участи в війні проти РФ

Суд враховує, що відповідно до положення ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якою визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як вбачається з матеріалів справи позивач прибув на територію України у вересні 2022, а звернувся заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - 28.11.2023.

При прямій і дійсній загрозі життю особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернення без зволікань до міграційного органу є виправданим такою небезпекою.

Таким чином, тривалість проміжків часу між перетином кордону України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Як вбачається з протоколів співбесіди від 28.11.2023 та 11.12.2023, елементи переслідування за ознаками раси, громадянства, національтості чи етнічної належності в ході опитування не виявлені; переслідування за ознакою віросповідання не зазнавав; не був об`єктом застосування насильства або серйозної шкоди, пов`язаних з расовою, національною або релігійною належністю, відомості, що можуть підтвердити обставину належності заявника до певної (окремої) соціальної групи відсутні.

Щодо посилання позивача на те, що він був представником конгресу татар, займався політичними питаннями, тому протягом 28-30 серпня 2022 року брав участь у щорічному конгресі татар, задля обговорення набуття республікою своє незалежності через вихід зі складу рф, суд погоджується із посиланням відповідача, що вказане спростовується інформацією з відкритих джерел, зокрема, вбачається, що щорічний захід було присвячено відвідуванню пам`яток архітектури і культурним особливостям національної більшості та відбувся у період з 30 липня по 02 серпня 2022 року(а.с.206).

Поряд з цим, з протоколів співбесіди від 28.11.2023 та 11.12.2023 вбачається, що позивач не був членом жодних політичних, громадських чи інших організацій в країні громадянської належності та не займався висвітленням чи поширенням правових чи інших позицій від свого імені або від імені конгресу татар, у тому числі у мережі Інтернет.

Щодо посилання позивача на те, що в листопаді 2022 року, після деокупації м. Херсона, позивач відвідав ТЦК та СП, суд зазначає, що перелік осіб, які відвідують територіальні центри комплектування не є відкритим, що свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

При цьому, суд враховує, що за період перебування на території Україні, позивач не здійснював будь-яких дій чи заходів, у тому числі в мережі Інтернет щодо поширення, звинувачення чи засудження російської агресії, не здійснював волонтерську чи іншу діяльність в інтересах України для відсічі збройної агресії.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вказані обставини свідчать про те, що позивач не тікає від небезпеки, а лише обирає для себе більш привабливіше місце для проживання, а до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Обґрунтовуючи підстави неможливості повернення на територію рф, заявник посилається на непідтверджені жодними доказами та непереконливі пояснення щодо викладених у заяві обставин. Поряд з цим, пояснення позивача ґрунтуються лише на припущеннях.

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку про недоведеність факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд робить висновок, про відсутність конкретних підстав, через які позивач не може повернутися до країни громадянської належності, оскільки докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до міграційної служби при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тобто, позивач не наводить дійсних фактів, які б давали підстави вважати, що відносно нього є реальні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято оскаржуване рішення.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03.09.2024 року № 142-24, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 р.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено 21.03.2025.

Суддя К.О. Танцюра

.