Справа № 420/14867/24
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/14867/24

Категорія: 106000000 Головуючий в 1 інстанції: Скупінська О.В

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 24.07.2024 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду 24 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Південного регіону про стягнення матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Південного регіону про стягнення з відповідача матеріальної шкоди у вигляді не отриманої частини заробітної плати, а саме щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року за період з 05 лютого 2015 по 28 лютого 2018 років у сумі 482 423,7 гривень.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року у справі №420/14272/23 зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року за період з 12 лютого 2015 по 28 лютого 2018 років. На виконання згаданого рішення у травні 2024 року відповідачем здійснено нарахування та виплату додаткової грошової винагороди за період з 12 лютого 2015 по 28 лютого 2018 років в сумі 482,91 грн, що складає 0,1 відсоток від місячного грошового забезпечення. Тобто щомісячна винагорода склала від 4,28 грн у 2015 році до 31 грн у 2017 році, що, на думку позивача, не відповідає меті, яку визначив Уряд, приймаючи Постанову №889.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що встановлення розміру додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року є дискреційними повноваженнями відповідача, та встановлений розмір відповідає вимогам вказаної постанови. Щодо вимоги про стягнення шкоди, відповідач зазначає, що вона є безпідставною з огляду на приписи ст.ст.1166, 1173-1175 ЦК України.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду 24 липня 2024 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивача ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги:

- апелянт вказує, що у спірних правовідносинах відповідач мав право здійснити дискреційні повноваження та встановити розмір додаткової грошової винагороди на підставі управлінського рішення, однак відповідного рішення про встановлення та виплату позивачу додаткової грошової винагороди за період з 12 лютого 2015 по 28 лютого 2018 років із зазначенням конкретного розміру керівником Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону упродовж оскаржуваного періоду та під час виконання рішення суду не прийнято;

- внаслідок порушення процедури виплати додаткової грошової винагороди, за відсутності наказу, передбаченого абз.4 п.3 Порядку, п.5 Інструкцій, затверджених наказами Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року №595 та від 24 жовтня 2016 року №550, грошові кошти в сумі 482,91 нараховані та виплачені позивачу безпідставно та не мають статусу щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889;

- також апелянт вважає, внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, невідомою посадовою особою на порушення вимог Постанови №889, Інструкції №595 та Інструкції №550 безпідставно визначено розмір додаткової грошової винагороди у вигляді 0,1 % від місячного грошового забезпечення;

- апелянт наполягає, що має право на отримання додаткової винагороди в розмірі 100% місячного грошового забезпечення, тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Відповідач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

На підставі наказу Міністра оборони України від 05 лютого 2015 року №72 з ОСОБА_1 укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років та відряджено до Генеральної прокуратури України для призначення на відповідні військові посади, передбачені Указом Президента України від 22 вересня 2014 року №737/2014 "Про Перелік посад військових прокурорів і слідчих військових прокуратур та граничних військових звань за цими посадами".

Наказом військового прокурора Південного регіону України від 11 лютого 2015 року №108к ОСОБА_1 з 12 лютого 2015 року призначено заступником військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України.

Наказом військового прокурора Південного регіону України від 15 травня 2015 року № 342к ОСОБА_1 призначено прокурором відділу представництва інтересів держави в оборонно-промисловому комплексі управління представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії корупції у воєнній сфері Військової прокуратури Південного регіону України.

Наказом Міністра оборони України від 31 травня 2020 року №233 ОСОБА_1 звільнено з військової служби відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" та підпункту "г" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Наказом виконувача обов`язків військового прокурора Південного регіону України від 07 серпня 2020 року №751к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та соціально-побутових потреб військової прокуратури Південного регіону України, виключено зі списків особового складу Військової прокуратури Південного регіону України та знято з всіх видів забезпечення.

11 вересня 2020 року військова прокуратура Південного регіону України перейменована у Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону.

ОСОБА_1 звернувся до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону із зверненням від 09 травня 2023 року про нарахування та виплату щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року, за період з 05 лютого 2015 року по 28 лютого 2018 року, однак листом відповідача від 22 травня 2023 року відмовлено у виплаті вказаної винагороди.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року по справі №420/14272/23 визнано протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року за період з 12 лютого 2015 по 28 лютого 2018 років. Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року за період з 12 лютого 2015 по 28 лютого 2018 років.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суд від 08 листопада 2023 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року залишено без змін.

У листі від 09 травня 2024 року №21-3231ВИХ-24 Спеціалізована прокуратури у сфері оборони Південного регіону на адресу ОСОБА_1 зазначила, що визначення розмірів нарахування і виплати щомісячної додаткової винагороди, передбаченої постановою №889 за період з 12 лютого 2015 по 28 лютого 2018 років здійснено на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року по справі №420/14272/23 та надано розрахунок, відповідно до якого розмір такої винагороди нарахований у розмірі 0,1%.

Також, матеріали справи містять лист Офісу Генерального прокурора на адресу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону від 18 грудня 2023 року №10740-23, у якому зазначено, що накази про встановлення розміру щомісячної додаткової винагороди, передбаченої постановою №889, у 2015-2018 роках не видавалися у зв`язку з відсутністю законодавчих підстав для їх видання, у тому числі для ОСОБА_1 .

Вважаючи, що Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону необґрунтовано та безпідставно визначила розмір додаткової грошової винагороди у вигляді 0,1% від місячного грошового забезпечення, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Постановою №889 не визначено, що така щомісячна додаткова грошова винагорода повинна виплачуватись саме у розмірі місячного грошового забезпечення, водночас зазначено, зазначено що її розмір не повинен перевищувати місячне грошове забезпечення, суд визнав необґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплати щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення.

Позовну вимогу про стягнення з відповідача щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі місячного грошового забезпечення, передбаченої Постановою №889, суд визнав похідною, а тому відмовив у її задоволенні.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, Закону України "Про прокуратуру", Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Постанові Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій".

Колегія суддів не приймає до уваги та відхиляє, як необґрунтовані доводи апелянта, виходячи з наступного.

За приписами ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України "Про прокуратуру" і проходять військову службу відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

Військові звання вищого офіцерського складу військовослужбовцям військової прокуратури присвоюються Президентом України, інші військові звання відповідно до встановленого законодавством порядку проходження військової служби.

Відповідно до ч.1 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.2 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Згідно з ч.8 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом.

Відповідно до п.4-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, установлених цією Постановою, а також окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців.

Відповідно до ч.4 ст. 83 Закону України "Про прокуратуру" на військовослужбовців військової прокуратури поширюються усі передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та іншими законодавчими актами про військову службу соціальні і правові гарантії.

Відповідно до ч.2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення військовослужбовця входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з ч.4 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" (далі Постанова №889), зокрема п.1, установлено щомісячну додаткову грошову винагороду:

1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

3) особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

4) військовослужбовцям Національної гвардії (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення:

5) військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

6) співробітникам кадрового складу (військовослужбовцям) Служби зовнішньої розвідки у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Пунктом 2 цієї Постанови було передбачено, що граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої п.1 цієї Постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ та Адміністрацією Державної прикордонної служби за погодженням з Міністерством праці та соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Отже, вказаною Постановою функції щодо визначення конкретних розмірів, порядку та умов виплати спірної грошової винагороди військовослужбовцям делеговано іншим органам державної влади, зокрема Міністерству оборони України.

На виконання п.2 Постанови №889 в редакції із змінами внесеними Постановою КМУ від 08 жовтня 2012 року №956, Міністерством оборони України, у межах наданих повноважень та у визначений законодавством спосіб, згідно до наказу Міністерства оборони України від 05 грудня 2012 року №825 було внесено зміни та затверджена "Інструкція про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди окремим категоріям військовослужбовців Збройних Сил України" (далі Інструкція №595).

Відповідно до п.2 Інструкції №595 виплата винагороди здійснюється в таких розмірах на місяць:

1) до 100 відсотків місячного грошового забезпечення:

військовослужбовцям, які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил України;

військовослужбовцям, які займають посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил Збройних Сил України та Сухопутних військ Збройних Сил України за Переліком посад військовослужбовців наземних авіаційних спеціалістів, які забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил Збройних Сил України та Сухопутних військ Збройних Сил України згідно з додатком 1 до цієї Інструкції;

військовослужбовцям, які займають посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил України за Переліком військових частин і підрозділів високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил України згідно з додатком 2 до цієї Інструкції;

військовослужбовцям, які проходять військову службу на посадах льотного складу у військових частинах, установах, військових навчальних закладах (навчальних центрах, на курсах), в організаціях, а також у штабах і управліннях з`єднань і вище;

2) військовослужбовцям (крім зазначених у підпункті 1 цього пункту) до 60 відсотків місячного грошового забезпечення.

Пунктом 9 Інструкції №595 унормовано, що розміри винагороди встановлюються наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік.

На виконання зазначеної постанови Міністр оборони України наказом від 15 листопада 2010 року №595, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 листопада 2010 року за №1194/18489, затвердив "Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України", положення якої підлягали застосовуванню з 01 жовтня 2010 року.

Пунктами 5, 8, 9, 10 цієї Інструкції було визначено, що винагорода виплачується як окремий платіж разом (одночасно) з грошовим забезпеченням. Грошова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Розміри винагороди встановлюються наказами Міністра оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони (Головного управління розвідки Міністерства оборони) в Державному бюджеті України на відповідний рік. Командир військової частини за наявності обставин, передбачених у цьому пункті, має право зменшувати розмір винагороди.

Наказ Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року №595 втратив чинність з 16 грудня 2016 року на підставі наказу Міністра оборони України від 24 жовтня 2016 року №550 "Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України", зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2016 року за №1470/29600 (який був чинним до 20 липня 2018 року).

Однак, проаналізувавши зміст наказів від 15 листопада 2010 року №595 та від 24 жовтня 2016 року №550, колегія суддів зазначає, що вони є загалом ідентичними, зокрема, наказ №550 містить такі ж норми, як і наведені вище п.п.5, 8, 9, 10 наказу №595.

Ураховуючи наведених вище норм законодавства, колегія суддів вважає, що оскільки розміри винагороди встановлюються наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік законодавством, то є правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що визначення розміру щомісячної додаткової грошової винагороди, яка була передбачена Постановою №889 належить до дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень.

У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

При цьому, суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Повертаючись до доводів апеляційної скарги, слід зазначити, що апелянтом не обґрунтовано, яким чином, порушення, на його думку процедури виплати додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889, впливають на права позивача.

Незважаючи на те, що обов`язок доведення правомірності акта/дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень, що оскаржується, процесуальним законом покладено саме на відповідача, принцип змагальності та загальне правило розподілу доказових обов`язків залишається незмінним, і тягар доказування не переходить від однієї сторони до іншої. Підставу позову повинен довести саме позивач.

Так, за приписами частини другої статті 79 КАС України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Відповідно до частини четвертої статті 79 КАС України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Крім того, частинами першою, другою статті 80 КАС України визначено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено, зокрема заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Отже, наведеними положеннями процесуального закону передбачено, що сторони судового процесу, зокрема позивач, повинні брати активну участь у збиранні доказової інформації з метою підтвердження обґрунтованості своєї позиції перед судом.

Обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі.

Позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності.

Тобто обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається.

При цьому підставу позову повинен довести саме позивач, шляхом надання доказів, на яких ґрунтуються його вимоги.

В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів.

З матеріалів даної справи вбачається, що позивач будь-яких доказів, які б підтверджували обставини, з якими він пов`язує порушення своїх прав не надав.

Ні під час розгляду в суді першої інстанції, ні під час розгляду в суді апеляційної інстанції, позивач не зазначив про існування таких доказів, не навів будь-яких об`єктивних обставин, за яких він був позбавлений можливості їх подати до суду.

Правом на звернення до суду з відповідним клопотанням про витребування таких доказів з підстав неможливості самостійного подання до суду позивач також не скористався.

За таких обставин, ураховуючи все вищенаведене, а також, що суду не було надано доказів визначення наказами органів зазначених у п.2 Постанови №889 іншого розміру щомісячної додаткової грошової винагороди, ніж того, що було сплачено позивачу на виконання судового рішення по справі №420/14272/23, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів враховує також положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№65518/01; п.89), "Проніна проти України" (№63566/00; п.23) та "Серявін та інші проти України" (№4909/04; п.58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Ruiz Torija v.Spain серія A.303-A; п.29).

Враховуючи все вищевикладене, колегія судів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судова колегія не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду 24 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 20 березня 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.