Справа № 380/624/25
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2025-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позову без розгляду

20 березня 2025 рокусправа № 380/624/25

Суддя Львівського окружного адміністративного суду Кравців О.Р. розглянув в письмовому провадженні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому, з урахування ухвали про закриття провадження в частині позовних вимог, просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в збільшеному розмірі, право на яку передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі збільшеному до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустках для лікування після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини за період з 08.04.2024 по 19.06.2024, з 08.04.2024 по 19.06.2024, з 20.06.2024 по 04.11.2024;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі збільшеному до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 08.04.2024 по 19.06.2024, з 08.04.2024 по 19.06.2024, з 20.06.2024 по 04.11.2024.

Ухвалою суду від 17.01.2025 позовну заяву залишено без руху. Позивач недоліки позовної заяви усунув належним чином.

Ухвалою суду від 24.02.2025 відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 20.03.2025 задоволено клопотання відповідача про закриття провадження в частині позовних вимог.

Відповідач подав клопотання про залишення позову без розгляду. В обґрунтування клопотання вказав, що грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується щомісячно, отже, з отриманням грошового забезпечення позивачу достеменно відомо щодо розміру недоплаченого грошового забезпечення та про те, що додаткова винагорода до грошового забезпечення з 24.05.2024 не нараховувалась та не виплачувалась. У цій справі повинен застосовуватися тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа (працівник, службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України. Однак до суду з позовом позивач звернувся 14.01.2025 без поважних причин пропустив строк звернення до суду, а штучні скарги/звернення тощо після звільнення з військової служби та отримання відповіді на нього взагалі не впливають на обізнаність ОСОБА_1 щодо недоотримання відповідної грошової винагороди.

При вирішенні клопотання суд керується таким.

Відповідно до частин 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 3 статті 122 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною 2 статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Статтею 234 КЗпП України передбачена можливість у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 КЗпП України, поновлення вказаних строків, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Відповідно до змісту позовних вимог позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати додаткової винагороди в збільшеному розмірі, право на яку передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі збільшеному до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустках для лікування після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини за період з 08.04.2024 по 19.06.2024, з 08.04.2024 по 19.06.2024, з 20.06.2024 по 04.11.2024.

Із змісту долучених до справи доказів суд встановив, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні в періоди з 08.04.2024 по 19.06.2024, з 20.06.2024 по 24.07.2024 та з 21.08.2024 по 04.11.2024. Під час перебування на стаціонарному лікуванні, як вважає позивач, відповідач протиправно не здійснював нарахування та виплату додаткової винагороди в збільшеному розмірі, право на яку передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі збільшеному до 100000 гривень.

Отже, предметом цього спору є розмір грошового забезпечення позивача за визначені періоди 2024 року. Однак до суду позивач звернувся лише 14.01.2025, тобто з пропуском тримісячного строку, передбаченого частиною 1 статті 233 КЗпП України, щодо частини позовних вимог, а саме; за періоди з 08.04.2024 по 19.06.2024, з 20.06.2024 по 24.07.2024.

Статтею 234 КЗпП України передбачена можливість поновити пропущений з поважних причин строк, встановлений статтею 233 КЗпП України.

Також, частинами 1 та 2 статті 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

З цього приводу слід зауважити, що позивач не скористався правом подати заяву про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та поновлення такого строку, а лише виклав додаткові аргументи у заяві про усунення недоліків.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

День, коли особа дізналася про порушення свого права це встановлений з доказів день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому, повинна слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Слід зауважити, що спір у цій справі стосується питання розміру грошового забезпечення (заробітної плати) позивача за конкретно визначений період з 08.04.2024 по 04.11.2024.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується як мінімум щомісяця.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє грошове забезпечення. Вказана гарантія передбачає виплату військовослужбовцям грошового забезпечення у розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України та у порядку визначеному Міністром оборони України (частина 4 статті 9 Закону №2011-XII).

Суд встановив, що відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 від 06.02.2025 №3-48/1737 в останнє позивачу у квітні 2024 року здійснено нарахування додаткової винагороди в сумі 212521,31 грн. Згідно з відомістю зарахувань заробітної плати (грошового забезпечення, стипендії, тощо) за період з 2024-01-17 по 2024-12-13 позивачу здійснено зарахування 25.05.2024 додаткової винагороди в сумі 209333,49 грн.

Тобто, після отримання саме за травень 2025 року грошового забезпечення в меншому розмірі, ніж необхідно, позивач дізнався про своє порушене право. Водночас суд звертає увагу, що позивач не вказує на здійснення виплати грошового забезпечення (без додаткової винагороди) в меншому розмірі, ніж встановлений нормами законодавства ні до, ні після визначеного ним спірного періоду.

Також, суд зважає на покликання відповідача про обізнаність позивача про не здійснення нарахування додаткової винагороди, оскільки після звільнення зі служби (28.11.2024) позивач подав 13.12.2024 на «Гарячу лінію» Міністерства оборони України звернення, відповідно до змісту якого: «Заявник звільнений 28.11.2024 р. з в/ч НОМЕР_3 (пiдроздiл 33 ОМБ). Заявник звертався до в/ч особисто з питання отримання коштiв по пораненню (не отримав кошти з квiтня 2024 р, по листопад 2024 р.). […] Прохання сприяти у виплатi Bcix належних видiв грошового забезпечення та надати офiцiйну вiдповiдь, коли будуть виплаченi кошти».

Крім того, під час вирішення питання про відкриття провадження на виконання вимог про залишення позовної заяви без руху від 17.01.2025 позивач подав уточнений позов, в якому змінив періоди за які просив здійснити нарахування додаткової виногради у зв`язку із перебування на стаціонарному лікуванні з « 13.03.2024 по 13.04.2024, з 08.04.2024 по 19.06.2024, з 08.04.2024 по 19.06.2024, з 20.06.2024 по 24.07.2024 та з 21.08.2024 по 04.11.2024» на «з 13.03.2024 по 13.04.2024, з 08.04.2024 по 19.06.2024, з 08.04.2024 по 19.06.2024, з 20.06.2024 по 04.11.2024». А також, вказав, що перебував на лікуванні до 04.11.2024, отже, звернувся до суду в межах тримісячного строку звернення, встановленого частиною 1 статті 233 КЗпП України.

Однак суд звертає увагу, що строк звернення до суду позивачем можна не вважати пропущеним лише щодо позовних вимог про нарахування додаткової винагороди за час перебування на стаціонарному лікуванні за період з 21.08.2024 по 04.11.2024, оскільки позивач звернувся з позовом в межах тримісячого строку після закінчення стаціонарного лікування.

Суд зауважує, що у випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Крім цього, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судом пропущеного строку.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із такого:

1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, а отже, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим;

2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин;

3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі;

4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку;

5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Однак суд звертає увагу, що позивач на клопотання відповідача про залишення позову без розгляду як жодним чином не відреагував, так і не подав клопотання про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску.

Таким чином, суд висновує, що позивач не реалізував своє право на звернення до суду з підстав власної тривалої пасивної поведінки.

Крім того, суд погоджується із покликаннями відповідача про те, що звернення позивача після звільнення з військової служби та отримання відповіді на нього не впливають на обізнаність ОСОБА_1 щодо недоотримання відповідної грошової винагороди. Та зазначає, що отримання листа-відповіді від відповідача не змінює моменту з якого позивач мав дізнатися про порушене право, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права.

Викладене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 06.02.2018 у справі №607/7919/17, від 16.05.2018 у справі №521/9634/17, від 31.03.2021 у справі №240/12017/19, від 12.04.2023 у справі №380/14933/22.

Згідно з частиною 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Оскільки під час вирішення питання про відкриття провадження у справі, суд не вирішував питання про поновлення строку звернення до суду із цим позовом, однак під час розгляду справи встановив, що позов поданий з пропуском строку, передбаченого частиною 1 статті 233 КЗпП України, а про причин, які б свідчили про об`єктивну неможливість чи перешкоди для звернення до суду в межах встановленого законом строку позивач не заявив та не надав відповідних доказів, суд дійшов висновку, що позов в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати додаткової винагороди за час перебування на стаціонарному лікування в періоди з 08.04.2024 по 19.06.2024, з 20.06.2024 по 24.07.2024 слід залишити без розгляду.

Враховуючи викладене суд висновує, що клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 122, 123, 240, 241-243, 248, 256, 294, 295 КАС України, суд,-

у х в а л и в :

1. Клопотання відповідача про залишення позову без розгляду задовольнити частково.

2. Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в збільшеному розмірі, право на яку передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі збільшеному до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустках для лікування після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини за період з 08.04.2024 по 19.06.2024, з 20.06.2024 по 24.07.2024 та зобов`язання Військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі збільшеному до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 08.04.2024 по 19.06.2024, з 20.06.2024 по 24.07.2024 залишити без розгляду.

3. Копію ухвали надіслати сторонам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Кравців Олег Романович