Справа № 380/2701/22
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2025-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2025 рокусправа № 380/2701/22 м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Мричко Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Лютої В.Р.,

представників відповідачів Дроздюка Н.В., Панаїда О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , командира Військової частини НОМЕР_2 генерал-майора ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до військової частини НОМЕР_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 (далі відповідач1), командира військової частини НОМЕР_5 генерал-майора ОСОБА_3 місце служби: АДРЕСА_3 (далі відповідач 2), в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність командира Військової частини НОМЕР_5 генерал-майора ОСОБА_2 щодо не видання наказу про повернення ОСОБА_1 стягнутих 32835,00 грн як обмежену матеріальну відповідальність на підставі п.14 Наказу командира військової частини НОМЕР_5 від 19.03.2020 №30;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повернути ОСОБА_1 32835,00 грн грошового забезпечення, стягнутого як обмежену матеріальну відповідальність на підставі п.14 Наказу командира військової частини НОМЕР_5 від 19.03.2020 №30.

Ухвалою від 04.02.2022 суддя відкрила провадження в адміністративній справі.

Ухвалою від 30.06.2022 суд зупинив провадження у справі.

Ухвалою від 26.06.2024 суд поновив провадження у справі.

Ухвалою від 27.06.2024 суд задовольнив заяву представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 16.10.2024 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 28.10.2024 суд витребував від позивача належним чином засвідчені докази стягнення з ОСОБА_1 обмеженої матеріальної відповідальності на підставі пункту 14 Наказу командира Військової частини НОМЕР_5 від 19.03.2020 №30 у розмірі 32835,00 грн.

Ухвалою від 18.12.2024 суд витребував від військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчені докази стягнення з ОСОБА_1 обмеженої матеріальної відповідальності на підставі пункту 14 Наказу командира Військової частини НОМЕР_5 від 19.03.2020 №30 у розмірі 32835,00 грн.

Ухвалою від 20.01.2025 суд витребував від Військової частини НОМЕР_5 належним чином засвідчені докази про стягнення з ОСОБА_1 обмеженої матеріальної відповідальності на підставі пункту 14 наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 19.03.2020 №30 у розмірі 32835,00 грн та від військової частини НОМЕР_6 належним чином засвідчені докази про стягнення з ОСОБА_1 обмеженої матеріальної відповідальності на підставі пункту 14 наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 19.03.2020 №30 у розмірі 32835,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з пунтом 14 наказу командира Військової частини НОМЕР_5 від 19.03.2020 №30 за неналежне виконання службових обов`язків, не вжиття заходів, передбачених законодавством щодо запобігання розкрадання військового майна, внаслідок чого було завдано шкоду державі, позивача, відповідно до статті 5 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 03.10.2019 притягнено до обмеженої матеріальної відповідальності у розмірі п`ятнадцять прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб.

Позивач зазначає, що на виконання наказу командира Військової частини НОМЕР_5 від 19.03.2020 №30 з нього було стягнено 32835 грн матеріальної відповідальності.

Зазначає, що згідно з постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2021 у справі №380/3308/20 визнано протиправним і скасовано пункт 14 наказу командира військової частини НОМЕР_5 від 19.03.2020 №30 в частині притягнення позивача до обмеженої матеріальної відповідальності. Станом на дату звернення позивача з позовом, Військовою частиною НОМЕР_5 не виконано вимоги частини третьої статті 14 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі", а саме не видано наказу про повернення позивачу стягнених коштів.

Від представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким, в частині позовних вимог заявлених до Військової частини НОМЕР_1 просить суд відмовити, з огляду на таке. На реалізацію наказу командира Військової частини НОМЕР_5 № 30 від 19.03.2020, Військовою частиною НОМЕР_6 стягнено з позивача кошти. Звертає увагу на те, що Військова частина НОМЕР_6 здійснила стягнення коштів з позивача до 01.01.2021 - дати зарахування на фінансове забезпечення Військової частини НОМЕР_1 . Таким чином, Військова частина НОМЕР_1 не реалізовувала наказ командира Військової частини НОМЕР_5 № 30 від 19.03.2020 в частині стягнення з позивача коштів. За наведених обставин вважає безпідставною заявлену вимогу до Військової частини НОМЕР_1 .

Відповідач Військова частина НОМЕР_5 правом на подання відзиву не скористався.

У судове засіданні позивач та його представник не з`явилися, повідомлені про даті, час та місце розгляду справи.

У судовому засіданні представник Військової частини НОМЕР_1 заперечив, просив суд в частині позовних вимог до Військової частини НОМЕР_1 відмовити.

Представник Військової частини НОМЕР_5 в судовому засіданні повідомив суд, що 21.02.2025 командиром Військової частини НОМЕР_5 на виконання вимог постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2021 (справа №380/3308/20) винесений наказ №64 ад "Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_5 від 19.03.2020 №30". Просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Згідно з пунктом 14 наказу командира військової частини НОМЕР_5 від 19.03.2020 №30 "Про результати службового розслідування" за неналежне виконання службових обов`язків не вжиття заходів, передбачених законодавством щодо запобігання розкрадання військового майна, внаслідок чого було завдано шкоду державі, позивача, відповідно до статті 5 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 03.10.2019, вирішено притягнути до обмеженої матеріальної відповідальності капітана ОСОБА_1 у розмірі п`ятнадцять прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2021 у справі №380/3308/20 визнано протиправним та скасовано пункт 14 наказу командира військової частини НОМЕР_5 від 19.03.2020 №30 «Про результати службового розслідування» в частині притягнення до обмеженої матеріальної відповідальності начальника групи зберігання авіаційної техніки військової частини НОМЕР_6 капітана ОСОБА_1 у розмірі п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими статтею 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 19 Конституції України).

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначається Законом України від 3 жовтня 2019 року № 160-IX "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі".

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" передбачено порядок відшкодування шкоди, відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону. Відшкодування шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється на підставі наказу старшого за службовим становищем командира (начальника). Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ. Не допускається відшкодування завданої шкоди рівноцінним майном у разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки та іншого майна, що відповідно до закону вилучене з цивільного обороту або обмежене в обороті.

Як видно з матеріалів справи, наказ командира військової частини НОМЕР_5 від 19.03.2020 №30 про притягнення до обмеженої матеріальної відповідальності начальника групи зберігання авіаційної техніки військової частини НОМЕР_6 капітана ОСОБА_1 у розмірі п`ятнадцять прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, визнано протиправним та скасовано судовим рішенням - постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2021 у справі №380/3308/20.

На виконання ухвали суду про витребування доказів, Військова частина НОМЕР_6 повідомила суд, що на реалізацію пункту 14 наказу командира Військової частини НОМЕР_5 від 19.03.202 №30 з позивача стягнено 21515,44 грн (за період квітень-жовтень 2020 року), на підтвердження чого надано довідку від 21.02.2025 №8/ФС за підписами командира Військової частини НОМЕР_6 ОСОБА_4 та начальника фінансово-економічної служби ОСОБА_5 .

Відповідно до частини третої статті 14 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" у разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ.

Отже, враховуючи те, що наказ про притягнення позивача до обмеженої матеріальної відповідальності скасований, то на виконання частини третьої статті 14 "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" стягнені з позивача кошти підлягають поверненню, про що видається відповідний наказ.

Станом на дату розгляду справи, Військова частина НОМЕР_5 не виконала вимоги частини третої статті 14 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі", а саме не видала наказ про повернення стягнутих на підставі пункту 14 наказу командира Військової частини НОМЕР_5 від 19.03.202 №30 з позивача коштів, чим проявила протиправну бездіяльність.

Згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, з метою повного відновлення прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Військову частину НОМЕР_5 винести наказ про повернення ОСОБА_1 стягнуті на підставі пункту 14 наказу командира військової частини НОМЕР_5 від 19.03.2020 № 30 кошти.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 повернути ОСОБА_1 32835,00 грн грошового забезпечення, стягненого як обмежену матеріальну відповідальність на підставі пункту 14 Наказу командира військової частини НОМЕР_5 від 19.03.2020 року №30 суд зазначає, що відповідач на виконання цього рішення суду ще не видав наказ про повернення коштів, а тому відсутні підстави вважати, що після видачі такого наказу права позивача у цій частині будуть порушені. Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити, як передчасних.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати у вигляді судового збору у справі не розподіляються.

Щодо понесених судових витрат на професійну правничу допомогу:

Відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У позовній заяві представник позивача заявляє, що попередні судові витрати складають 13650,00 грн.

Судом встановлено, що 20.12.2021 позивачем укладено Договір №22 про адвокатських послуг адвокатом Зошієм Ю.Й.

Згідно з долученого опису послуг на підставі договору, адвокат надав послуги :

- витребування та аналіз доказів, подання адвокатських запитів - 3500 грн.

- написання позовної заяви та усіх заяв, клопотань тощо - 4500 грн.

Вартість послуг з договору визначається в сумі 10000грн.

Згідно долученої квитанції до прибуткового касового ордеру №86 від 31.01.2022 позивач сплатив адвокату 10000 грн.

Разом з тим, на переконання суду, розмір понесених витрат на правничу допомогу в сумі 13650,00 грн у цій справі не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Відповідно до частин дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року N 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд зазначає, що вказаний обсяг виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом у вигляді надання консультацій, аналіз правовідносин та вивчення судової практики, а також написання позовної заяви та формування повного пакету документів для подачі до суду, суд вважає завищеним, оскільки ця справа незначної складності не потребує значних затрат часу на вказані роботи.

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд враховує під час вирішення такого питання.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/WestAllianceLimited проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Дослідивши надані документи на підтвердження обґрунтованості розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що розмір витрат сплачених адвокату у заявленому розмірі 10000 грн не є співмірним із складністю справи.

Відтак, з огляду на незначну складність справи, обсяг наданих послуг, періодичну неявку представника позивача у судових засіданнях, також враховуючи предмет позову, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 1000,00 грн.

Судові витрати у витрати у вигляді судового збору розподілу не підлягають, оскільки позивач на підставі пункту 12 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_5 щодо не видачі ОСОБА_1 наказу про повернення стягнутих на підставі пункту 14 наказу командира військової частини НОМЕР_5 від 19.03.2020 №30 коштів.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_5 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ) видати наказ про повернення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) суми стягнутих коштів на підставі пункту 14 наказу командира військової частини НОМЕР_5 від 19.03.2020 № 30.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Військової частини НОМЕР_5 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката в сумі 1000 (одна тисяча ) 00 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 21.03.2025.

СуддяМричко Н.І.