Справа № 300/149/25
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2025-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" березня 2025 р. справа № 300/149/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі: судді Гомельчука С.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання до вчинення дій,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач-2), в якому просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови призначити ОСОБА_1 пенсію державного службовця та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову в перерахунку пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити пенсію відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» №3723 у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, з 11.09.2024.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.12.2023 у справі №300/7001/23 позивачу враховано періоди з 01.12.2010 по 31.10.2012 до стажу державної служби. При цьому ГУ ПФУ в Івано-Франківській області листом від 26.09.2023 повідомило, що для вирішення питання призначення пенсії державному службовцю, при наявності не менш як 20 років на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, позивачу необхідно звернутися до сервісного центру. У зв`язку із наведеним ОСОБА_1 11.09.2024 звернувся із заявою про перехід на пенсію державного службовця. Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 18.09.2024 позивачу відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку і відсутністю необхідного стажу. Позивач вважає таке рішення протиправним, оскільки розділом ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» №889 передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (20 років стажу державної служби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі) така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу». Позивач вказує, що його стаж державної служби складає 21 рік 1 місяць 25 днів, який є достатнім для призначення пенсії державного службовця. Також зауважив, що відповідачем безпідставно не враховані довідки від 06.09.2024 про заробітну плату, оскільки такі відповідають вимогам Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою КМУ від 14.09.2016 №622. Відтак, просить суд позов задовольнити.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області скористалося правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшло на адресу суду 29.01.2025. У відзиві представниця відповідача-1 зазначає, що рішенням суду від 06.12.2023 у справі №300/7001/23 позивачу було зараховано періоди з 01.12.2010 по 31.10.2012 до стажу державної служби. В процесі виконання судового рішення було встановлено, що відсутня технічна можливість розглянути повторно заяву від 08.09.2023. Відповідачем-1 було проведено умовний розрахунок страхового стажу позивача для права на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», де стаж державної служби склав 19 років 6 місяців 25 днів. В подальшому позивач 11.09.2024 звернувся із заявою про перехід на пенсію державного службовця. За принципом екстериторіальності заяву розглядало ГУ ПФУ в Одеській області, рішенням якого позивачу відмовлено у перерахунку пенсії, оскільки станом на 01.05.2016 позивач не займав посади державного службовця, та відсутній стаж 20 років на посадах державної служби. На думку представниці відповідача-2, за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі) така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723, у порядку, визначеному для осіб, які мають не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Водночас, час роботи в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» до 04.07.2001, тобто по дату набуття чинності Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Звернуто увагу, що станом на 01.05.2016 позивач не обіймав посад державної служби та у нього відсутній стаж 20 років державної служби. Відтак, просить суд у задоволенні позову відмовити.
03.02.2025 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначає, що відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою КМУ від 03.05.1994 №283, до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів державної податкової та контрольно-ревізійної служби, на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів УРСР. Отже, періоди роботи з 24.04.1985 по 03.10.1989 та з 30.06.1990 по 30.09.1993 підлягають зарахуванню до стажу державної служби. Крім того періоди з 08.06.2006 по 11.01.2007 на посаді начальника КРВ в Надвірнянському районі підлягають врахуванню до стажу державної служби, оскільки така посада належить до посад державної служби, що підтверджується довідками Західного офісу Держаудитслужби від 06.09.2024. Звернено увагу, що 12.04.2005 він призначений на посаду заступника голови державної адміністрації та одночасно йому було присвоєно 10 ранг державного службовця. Позивач наголошує, що стаж його роботи на посадах державної служби становить 21 рік 3 місяці 16 днів.
10.02.2025 позивачем надіслано клопотання про долучення до матеріалів справ додаткових письмових доказів.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується матеріалами справи.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.12.2023 у справі №300/7001/23, яке набрало законної сили 14.08.2024, зокрема зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 період роботи кореспондентом «Редакції газети «ВЕРХОВИНСЬКІ ВІСТІ» з 01.12.2010 по 31.10.2012.

11.09.2024 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про перерахунок пенсії за віком за нормами Закону України «Про державну службу» (перехід на пенсію за іншим Законом) (а.с. 27).

Органом призначення пенсії за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області 18.09.2024 прийнято рішення №120 про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії з тих підстав, що станом на 01.05.2016 позивач не займав посаду державного службовця, відсутні 20 років стажу на посадах державної служби, довідки від 06.09.2024 №11-19/178-2024 та №1-19/177-2024 не прийнято до розгляду та обчислення стажу державної служби, позаяк вони не відповідають вимогам Постанови №622 «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» від 14.09.2016 (а.с.20-21).

Позивач, не погоджуючись з таким рішенням відповідача-2, та з метою захисту права на належне пенсійне забезпечення, звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає про таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII) з 01.05.2016 втратив чинність Закон України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-XII (далі- Закон № 3723-XII), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Пунктами 10, 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Отже, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII, у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною першою статті 37 Закону №3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Як встановлено судом з оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у переході на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону № 889-VIII стала недостатність стажу державної служби. Зокрема, з протоколу розрахунку стажу вбачається, що до стажу державної служби позивачу не враховані періоди трудової діяльності з 25.04.1985 по 20.05.1985, з 21.05.1985 по 03.10.1989, з 30.06.1990 по 02.01.1993, з 03.01.1993 по 30.09.1993, з 12.04.2005 по 25.01.2006, з 08.06.2006 по 11.01.2007, з 01.12.2010 по 31.10.2012.

Відповідно до статті 25 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ установлюються такі категорії посад державних службовців: перша категорія - посади перших заступників міністрів, керівників центральних органів виконавчої влади, які не є членами Уряду України, їх перших заступників, голів та членів державних колегіальних органів, Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим, голів обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, керівників Адміністрації Президента України, Апарату Верховної Ради України, заступників керівників Адміністрації Президента України, Апарату Верховної Ради України, інші прирівняні до них посади; друга категорія - посади керівників секретаріатів комітетів Верховної Ради України, структурних підрозділів Адміністрації Президента України, Апарату Верховної Ради України, Секретаріату Кабінету Міністрів України, радників та помічників Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України, заступників міністрів, заступників інших керівників центральних органів виконавчої влади, першого заступника Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим, перших заступників голів обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та інші прирівняні до них посади; третя категорія - посади заступників керівників структурних підрозділів, завідувачів секторів, головних спеціалістів, експертів, консультантів Адміністрації Президента України, Апарату Верховної Ради України і Секретаріату Кабінету Міністрів України, заступників Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим, заступників голів обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а також голів районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, начальників управлінь, самостійних відділів у складі міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, інші прирівняні до них посади; четверта категорія посади спеціалістів Адміністрації Президента України, Апарату Верховної Ради України і Секретаріату Кабінету Міністрів України, заступників начальників управлінь, самостійних відділів (підвідділів) міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, керівників управлінь, відділів, служб обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, інші прирівняні до них посади; п`ята категорія посади спеціалістів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів заступників голів районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, заступників керівників управлінь, відділів, служб обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, спеціалістів апарату цих адміністрацій, інші прирівняні до них посади; шоста категорія посади керівників управлінь, відділів, служб районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, спеціалісти управлінь, відділів, служб обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, інші прирівняні до них посади; сьома категорія - посади спеціалістів районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, їх управлінь і відділів, інші прирівняні до них посади.

Отже, посада заступника голови районної державної адміністрації відноситься до п`ятої категорії посад державних службовців.

Відповідно до записів №24-25 вкладишу до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 12.04.2005 позивач у період з 12.04.2005 по 25.01.2006 працював на посаді заступника голови районної державної адміністрації. Крім того, 12.04.2005 ОСОБА_1 присвоєно 10 ранг державного службовця (а.с.41 на звороті).

Також суд зауважує, що дія Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 7 червня 2001 року № 2493-III, зокрема, на момент виникнення правовідносин (служби позивача на даній посаді), не розповсюджувалась на таку категорію посад.

З урахуванням наведеного суд виснує, що період роботи з 12.04.2005 по 25.01.2006 на посаді заступника голови районної державної адміністрації підлягає зарахуванню до стажу державної служби позивача.

Відповідно до відомостей трудової книжки серії НОМЕР_2 та вкладишу до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 12.04.2005 позивач працював на різних посадах в органах державної податкової служби, контрольно-ревізійної служби, а саме: з 24.04.1985 по 03.10.1989 на посаді старшого контролера-ревізора по Верховинському району в Апараті головного контролера-ревізора КРУ МФ УРСР по Івано-Франківській області, з 30.06.1990 по 01.01.1993 на посаді головного податкового інспектора у відділі оподаткування державних спільних, кооперативних і громадських організацій, з 02.01.1993 по 30.09.1993 на посаді головного державного податкового ревізора-інспектора відділу оподаткування колективних, громадських, індивідуальних та приватних підприємств, з 08.06.2006 по 11.01.2007 на посаді начальника КРВ в Надвірнянському районі (а.с.36-38, 42 на звороті).

З огляду на наведені обставини та відображені періоди служби, суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 15 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" (чинного до 19.11.2012) правовий статус посадових осіб органів державної податкової служби, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Законом, а в частині, що не регулюється ним, - Законом України "Про державну службу".

Відповідно до частини вісімнадцятої статті 37 Закону № 3723-XII період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Статтею 344 Податкового кодексу України визначено, що посадовою особою контролюючого органу може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, якщо інше не передбачено законом, та на яку покладено виконання завдань, зазначених у цьому Кодексі та Митному кодексі України.

При прийнятті на роботу посадовій особі може бути встановлено випробувальний термін відповідно до Закону України "Про державну службу".

На роботу до контролюючих органів не можуть бути прийняті особи, стосовно яких встановлено обмеження законами України "Про державну службу" та «Про засади запобігання і протидії корупції».

Посадові особи контролюючих органів є державними службовцями.

Посадові особи, які вперше зараховуються на службу до контролюючих органів і раніше не перебували на державній службі, складають присягу державного службовця відповідно до Закону України "Про державну службу".

Правовий статус посадових осіб контролюючих органів, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Кодексом та Митним кодексом України, а в частині, що не регулюється ними, - Законом України "Про державну службу" та іншими законами.

Вищенаведені норми підтверджують, що посадові особи контролюючих органів, в даному випадку - податкових органів, віднесені до державних службовців.

У спірні періоди трудової діяльності позивача чинним був порядок Порядок обчислення стажу державної служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 (далі - Порядок №283), який втратив чинність 01.05.2016.

Пунктом 1 Порядку №283 регламентовано, що цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.

Згідно з п.2 Порядку №283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), серед іншого:

- на посадах державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів,

- на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що періоди служби позивача на посадах в органах державної податкової служби, контрольно-ревізійної служби підлягають зарахуванню до стажу державної служби, в тому числі для призначення пенсії за віком на підставі статті 37 Закону України "Про державну службу" від 19 грудня 1993 року № 3723-XII.

Щодо періоду роботи з 01.12.2010 по 31.10.2012, суд зазначає про таке.

Частиною 4 ст. 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 ст. 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Як встановлено судом вище, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.12.2023 у справі № 300/7001/23, яке набрало законної сили 14.08.2024 згідно з постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.08.2024, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 період роботи кореспондентом «Редакції газети «ВЕРХОВИНСЬКІ ВІСТІ» з 01.12.2010 року по 31.10.2012.

З урахуванням вказаного, суд зазначає, що обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі № 300/7001/23, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи. Проте суд звертає увагу, що вказане судове рішення є обов`язковим не тільки для учасників справи, а також і для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб, зокрема для ГУ ПФУ в Одеській області. Повторне порушення прав щодо не врахування періодів роботи з 01.12.2010 по 31.10.2012 до стажу державної служби не допускається.

На підставі наведеного, з урахуванням наявності у позивача необхідного стажу державної служби в сукупності із досягненням відповідного віку та достатнім страховим стажем, відмова відповідача-2 у перерахунку (переході) позивача на пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу» є протиправною.

Відтак, слід визнати протиправним та скасувати рішення від 18.09.2024 №20 Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Водночас суд зазначає, що дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Суд зауважує, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Відтак, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Разом з тим, суд зауважує таке.

У справі, яка розглядається, суд встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом пенсійного органу визначено ГУ ПФУ в Одеській області, рішенням якого позивачу відмовлено в переведенні на пенсію за віком за нормами Закону України "Про державну службу".

Частиною 2 ст. 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність можливості у відповідача - 2 прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, а також враховуючи те, що призначення, переведення, перерахунок та виплата пенсії є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, суд дійшов висновку, виходячи за межі позовних вимог, що з метою ефективного захисту порушеного права позивача слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, як орган, який за принципом екстериторіальності уповноважений на вирішення питання щодо перерахунку пенсії, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.09.2024 про переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», зарахувавши до стажу державної служби періоди роботи з 25.04.1985 по 20.05.1985, з 21.05.1985 по 03.10.1989, з 30.06.1990 по 02.01.1993, з 03.01.1993 по 30.09.1993, з 12.04.2005 по 25.01.2006, з 08.06.2007 по 11.01.2007.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача відшкодувати матеріальну та моральну шкоду позивачу, заподіяну протиправними діями відповідачів, у розмірі 29245,55 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З викладеного випливає, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Тобто моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 16.07.2020 у справі №822/3180/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 90425178) та від 04.03.2020 у справі №815/2215/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 88027776).

При цьому Верховний Суд у постанові від 04.03.2020 у справі № 815/2215/15 зазначив, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач стверджує, що внаслідок протиправної поведінки (дій) пенсійного органу, яка є предметом позову у цій справі, така спричинила позивачу як матеріальну, так і моральну шкоду, яка полягає у завданні душевних страждань, переживань та погіршення стану здоров`я.

При цьому позивачем в якості доказів, які б підтверджували погіршення стану здоров`я внаслідок спірних дій відповідача, надано суду копії виписки-епікризу із медичної картки старіонарного хворого №10034(23), консультаційного висновку спеціаліста від 27.02.2024, довідки №30 від 07.02.2025 та копії чеків на купівлю лікарських засобів.

Водночас суд зауважує, що надані позивачем докази, на переконання суду, не свідчать про спричинення йому моральної шкоди як такі, що не є прямим підтвердженням погіршення його стану здоров`я з огляду на відсутність в матеріалах справи жодних доказів, якими б підтверджувався стан здоров`я позивача до виникнення спірних відносин. Крім того, долученими ОСОБА_1 доказами не підтверджується, що саме внаслідок незаконних дій пенсійного органу у позивача погіршився стан здоров`я.

Суд зазначає, що не є достатнім лише твердження позивача про завдання йому матеріальної та моральної шкоди для задоволення відповідної вимоги. Позивач обов`язково має надати суду докази наявності заподіяної йому відповідачем моральної шкоди, а також обґрунтувати її розмір, оскільки у протилежному випадку існує загроза заявлення позивачем безпідставних та необґрунтованих вимог про стягнення моральної шкоди лише з посиланням на вчинення відповідачем протиправних дій чи бездіяльності, та без надання доказів завдання такими рішенням та діями втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань.

Окрім того, позивач просить стягнути матеріальну та моральну шкоду із ГУ ПФУ в Івано-Франківській області. Однак, суд звертає увагу, що відповідачем-1 не вчинялися відносно позивача дії щодо незарахування спірних періодів роботи до стажу державної служби, що стало причиною відмови у переході на пенсію відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» №3723. Натомість рішенням, яке безпосередньо впливає на права позивача, є рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 18.09.2024 №20, яке і підлягає скасуванню.

Вказане свідчить про відсутність підстав для стягнення матеріальної, моральної шкоди та визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Івано-Франківській області щодо відмови призначити пенсію державного службовця.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи викладене, даний позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивач має право на пільги відповідно до п.13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" та звільнений від сплати судового збору за подання позову з таким характером спору.

З огляду на те, що позивач не поніс судових витрат по сплаті судового збору, за відсутності доказів понесення сторонами інших судових витрат у справі, керуючись частиною 1 статті 139 КАС України, відсутні підстави для розподілу судових витрат у справі.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №20 від 18.09.2024.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) від 11.09.2024 про перерахунок (перехід) на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», зарахувавши до стажу державної служби періоди роботи з 25.04.1985 по 20.05.1985, з 21.05.1985 по 03.10.1989, з 30.06.1990 по 02.01.1993, з 03.01.1993 по 30.09.1993, з 12.04.2005 по 25.01.2006, з 08.06.2007 по 11.01.2007.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гомельчук С.В.