Справа № 569/4480/25
Суддя: Панас О. В.
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/4480/25
УХВАЛА

18 березня 2025 року

Рівненський міський суд Рівненської області в особі головуючої судді Панас О.В. розглянувши справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанов, -

в с т а н о в и в:

14.03.2025 ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовною заявою до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанов від 10.10.2024, 08.10.2024, 08.10.2024, 08.10.2024..

Ухвалою суду від 07.03.2025 року позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху, а позивачу наданий строк для усунення недоліків, а саме: подати належним чином оформлену та обгрунтовану заяву про поновлення строку із зазначенням та долученням доказів поважності пропуску строку звернення до адміністративного суду.

14.03.2025 року до суду позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду, яку обґрунтовує наступним.

Автомобілі, стосовно котрих було винесено постанови про адміністративні правопорушення, зафіксовані автоматичним пунктом фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті належать на праві власності Фермерському господарству «П`ятигірське», в котрому він обіймає посаду голови з 2016 року по даний час. Юрисконсультом Господарства було підготовлено текст адміністративного позову про визнання протиправними та скасування постанов Державної служби України з безпеки на транспорті, під даним позовом він проставив власноручний підпис і повернув його юрисконсульту для подальшої подачі до адміністративного суду. В подальшому згаданий позов був поданий до Рівненського окружного адміністративного суду 07 листопада 2024 року, а 08 листопада 2024 року Ухвалою про передачу справи за підсудністю, адміністративну справу №460/13546/24 за позовом Фермерського господарства «П`ятигірське» до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанов передано на розгляд Здолбунівського районного суду Рівненської області. В подальшому було виявлено, що позов подано неналежним позивачем, оскільки хоч авто і належать ФГ «П`ятигірське», проте до відповідальності притягнуто ОСОБА_1 не як службову особу голову ФГ «П`ятигірське», а як фізичну особу. Відтак, 17.01.2025 року ним підписано клопотання про заміну неналежного позивача на належного. У відповідь на котре винесено ухвалу від 03.02.2025 року, котрою йому чітко роз`яснено, що позов він має подати за зареєстрованим місцем свого проживання, тобто до Рівненського міського суду Рівненської області, а отже при задоволенні клопотання про заміну неналежного позивача, позов змінить свою підсудність, за таких обставин у задоволені клопотання відмовлено. Відтак, 11.02.2025 року ними подано заяву про залишення позову без розгляду, на що винесено ухвалу про залишення позову без розгляду, котра набрала законної сили 27.02.2025 року. Окрім того, зазначив, що з 26 листопада 2025 року по 06.1.2.2024 року, він перебував на лікарняному,котрий був продовжений з 07.12.2025 року по 13.12.2024 року, наступний листок непрацездатності був відкритий 15.01.2025 року і на ньому він перебуває до цих пір, оскільки з початку листопада втратив свою працездатність, спочатку як вбачалося тимчасово, проте згодом це переросло у довгострокову втрату працездатності, оскільки, йому було надано професійні медичні послуги, а саме: безцементне ендопротезування правого кульшового суглоба високої якості, до цієї операції він готувався понад три місяці, бо був практично нерухомим.

Дослідивши матеріали заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню позивачу виходячи з наступного.

В ухвалі від 07.03.2025 року судом надано правову оцінку підставам пропуску строку на звернення до суду які зазначив позивач.

Суд звертає увагу на те, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Пропуск відповідного строку на звернення до суду через байдужість до своїх прав або небажання скористатися цим правом не є поважною причиною пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення звернення до суду з адміністративним позовом.

Вказаної правової позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема, у постановах від 06.03.2019 по справі № 820/394/17, від 06.03.2019 по справі № 805/1985/18-а.

При застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 29.09.2022 року по справі №500/1912/22.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 30.09.2021 року по справі №320/3307/21.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" (заява № 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа Олександр Шевченко проти України, заява № 8371/02, пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі Перетяка та Шереметьєв проти України, заяви №17160/06 та №35548/06; пункт 33).

В пункті 27 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Даний висновок узгоджується з позицією, що викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року у справі №П/9901/823/18.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в Постанові від 26.04.2024 року у справі № 160/6427/23 роз`яснив:

51. Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Порушення має місце як тоді, коли негативні наслідки вже настали, так і тоді, коли вони лише можуть настати з певною вірогідністю.

52. День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

53. Частина перша статті 121 КАС України встановлює, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

54. Суд зауважує, що норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

55. Водночас, згідно усталеної судової практики поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами (аналогічний висновок висловлений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №140/1770/19).

Відтак, позивачем не було наведено об`єктивних підстав, які унеможливили звернення його до суду в межах встановленого Кодексу адміністративного судочинства України строку. Будь-яких інших обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, позивачем не наведено, існування будь-яких перешкод у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав чи законних інтересів ним не зазначено, а судом не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно з частиною другою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

На підставі викладеного суд у відповідності до вимог статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України вважає, що підстави, вказані позивачем у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, не є поважними. Відповідно, в задоволенні такого клопотання належить відмовити.

Отже, суд приходить до висновку, що позивач не усунув недоліки позовної заяви належним чином та у визначений судом в ухвалі від 07.03.2025 року спосіб і строк.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, у разі якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Враховуючи викладене, суддя дійшов висновку, що позовну заяву належить повернути з усіма доданими до неї матеріалами, оскільки позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Керуючись ст. ст. 123, 160, 161, 169, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду - відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанов, повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати позивачеві, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити, що згідно з ч. 8 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Восьмого апеляцiйного адміністративного суду через Рiвненський мiський суд. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.В.Панас