Справа № 460/1303/25
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2025-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 березня 2025 року м. Рівне №460/1303/25

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій неправомірними, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач), в якому просить суд (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог): 1) визнати дії ГУ ПФУ в Рівненській області неправомірними щодо не відшкодування позивачу ПДФО, військового збору, інфляційних втрат, компенсації 3% річних, 2-х кратної ставки Нацбанку; 2) стягнути з ГУ ПФУ в Рівненській області на користь позивача ПДФО у сумі 34403,22грн та військовий збір у сумі 2866,94грн, а також двократну ставку Нацбанку, 3% ставку річних, інфляційні втрати нараховані на суму 37270,16грн (ПДФО, військовий збір). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно вирахував із суми допомоги по тимчасовій непрацездатності позивача, який є підприємцем, суми ПДФО та військового збору. При цьому, такі суми позивачу за його заявою відповідачем протиправно не повернуті. Позивач вважає, що відповідач діяв протиправно, всупереч діючому законодавству, а тому просить позов задовольнити повністю.

Відповідач подав відзив на позов в якому заперечує проти вимог. Свої заперечення аргументує тим, що допомога по тимчасовій непрацездатності є об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб (ставка 18 %) та військовим збором (ставка 1,5 %). Тому вказані суми не підлягають поверненню, отже відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат, 3 % річних і пені у розмірі двократної ставки НБУ.

Позовна заява надійшла до суду 29.01.2025.

Ухвалою суду від 30.01.2025 позов залишений без руху.

Ухвалою суду від 17.02.2025 повернено позовну заяву в частині вимог про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо не відшкодування ОСОБА_1 інфляційних втрат, компенсації 3% річних, двократної ставки Нацбанку нарахованих на суму 153858,78грн та їх стягнення з ГУ ПФУ в Рівненській області на користь ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 17.02.2025 відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність у період з 01.07.2022 по 14.10.2022.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач припинив свою підприємницьку діяльність з 01.10.2022, а 01.08.2023 повторно зареєструвався.

02.11.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою щодо виплати матеріального забезпечення по листках непрацездатності.

Матеріальне забезпечення по листках непрацездатності призначено позивачу наказом Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 09.11.2023 № 1302, з урахуванням змін, внесених наказом від 10.11.2023 № 1312.

01.12.2023 на свій розрахунковий рахунок позивач отримав від відповідача матеріальне забезпечення по листках непрацездатності в сумі 153858,78грн, а саме:

- з 05.07.2022 по 18.07.2022 № 4014567-1, за 9 календарних днів на суму 28306,44 грн.;

- з 19.07.2022 по 07.08.2022 № 4033290-1, за 20 календарних днів на суму

62903,20 грн.;

- з 17.08.2022 по 24.08.2022 № 4878501- -1, за 3 календарні дні на суму

9435,48 грн.;

- з 25.08.2022 по 26.08.2022 № 4497033-1, за 2 календарні дні на суму

6290,32 грн.;

- з 27.08.2022 по 20.09.2022 № 4513967-1, за 25 календарних днів на суму

78629,00 грн.;

- з 21.09.2022 по 30.09.2022 № 5978641-1, за 5 календарних днів на суму

5564,50 грн.

18.04.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо виплати недоплаченої суми матеріального забезпечення по листках непрацездатності у розмірі 29992,71грн, оскільки загальна сума такої допомоги має складати 183801,49грн.

Відповідач листом від 30.04.2024 повідомив позивача про те, що загальна сума нарахованої допомоги становила 191128,94грн, з них утримано податок на доходи фізичних осіб (18 %) в сумі 34403,22грн та військовий збір (1,5 %) в сумі 2866,94грн. Загальна сума до виплати застрахованій особі становила 153858,78грн. Оскільки виплату здійснено своєчасно, то відсутні підстави для нарахування та виплати інфляційних втрат, компенсації у розмірі 3 % річних та пені за ставкою НБУ.

Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

з 01.01.2023 року набрала чинності нова редакція Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 року за № 1105 -XIV (далі Закон № 1105, зараз і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно частини першої статті 4, статті 5 Закону № 1105 з 01.01.2023 уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку є Пенсійний Фонд України.

Отже, з 01.01.2023 року виконання функцій страховика за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням передано Пенсійному фонду України.

Відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 року № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» зазначено, що з 1 січня 2023 року припинити реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України:

- Фонд соціального страхування України;

- управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області.

Статтею 11 Закону № 1105 передбачено, що страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), гіг-контракту, іншого цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, зокрема які є резидентами Дія Сіті, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи-підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності на інших підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 1105, право на страхові виплати за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їхніх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), зайняття підприємницькою та іншою діяльністю, якщо інше не передбачено законом.

Види страхових виплат за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності наведено у ст. 13 Закону № 1105, до яких відноситься, зокрема допомога по тимчасовій непрацездатності, включаючи догляд за хворою дитиною, догляд за дитиною віком до 14 років або дитиною з інвалідністю віком до 18 років на весь період надання реабілітаційної допомоги, за наявності медичного висновку про необхідність стороннього догляду за дитиною.

Згідно із п.1) ч. 1 ст. 15 Закону № 1105 допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі страхових виплат, які повністю або частково компенсують втрату заробітної плати (доходу), у разі тимчасової непрацездатність внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, а також тимчасова непрацездатність на період реабілітації внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві.

За змістом частини другої цієї ж статті закону, допомога по тимчасовій непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, виплачується уповноваженим органом управління застрахованим особам з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності), незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Абзацами 1-4 частини першої статті 22 Закону № 1105 встановлено, що страхова виплата у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), гіг-контракту, іншого цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених законом, призначається та здійснюється за основним місцем роботи (діяльності).

Допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах застрахованим особам (у тому числі тим, які здійснюють підприємницьку чи іншу діяльність та одночасно працюють на умовах трудового договору) надається за основним місцем роботи (діяльності) або за місцем роботи за сумісництвом (наймом) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У разі ліквідації (реорганізації) підприємства, установи, організації страхові виплати за страховими випадками, які настали до ліквідації (реорганізації), здійснюються застрахованим особам правонаступником, а в разі відсутності правонаступника - територіальним органом уповноваженого органу управління за місцем здійснення обліку ліквідованого підприємства, установи, організації як страхувальника.

У період проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця або зняття з обліку після припинення діяльності особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, страхові виплати за страховими випадками застрахованим особам призначаються та здійснюються територіальним органом уповноваженого органу управління за місцем здійснення обліку такої діяльності чи реєстрації місця проживання таких осіб у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною третьою даної статті визначено, що рішення про призначення страхової виплати приймається страхувальником або уповноваженими ним особами. Страхувальник або уповноважені ним особи здійснюють контроль за правильністю нарахування і своєчасністю здійснення страхових виплат, приймають рішення про відмову в призначенні або припинення страхових виплат (повністю або частково), розглядають підставу і правильність видачі документів, які є підставою для надання страхових виплат.

15.09.2023 впроваджено програмне забезпечення для реалізації формування та опрацювання заяв - розрахунків для надання матеріального забезпечення деяким категоріям ЗО (Порядок №8, Порядок №м 54).

Матеріалами справи стверджується, що позивач 02.11.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою щодо виплати матеріального забезпечення по листках непрацездатності.

Матеріальне забезпечення по листках непрацездатності призначено позивачу наказом Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 09.11.2023 № 1302, з урахуванням змін, внесених наказом від 10.11.2023 № 1312.

При цьому, загальна сума нарахованої допомоги по листках тимчасової непрацездатності позивача становила 191128,94грн, з них утримано податок на доходи фізичних осіб (18 %) в сумі 34403,22грн та військовий збір (1,5 %) в сумі 2866,94грн. Сума до виплати застрахованій особі становила 153858,78грн.

01.12.2023 на свій розрахунковий рахунок позивач отримав від відповідача матеріальне забезпечення по листках непрацездатності в сумі 153858,78грн.

Спірним питанням у даному випадку є правомірність утримання відповідачем із допомоги по листках тимчасової непрацездатності фізичної особи-підприємця сум ПДФО та військового збору.

Як наведено вище по тексту, ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність у період з 01.07.2022 по 14.10.2022. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач припинив свою підприємницьку діяльність з 01.10.2022, а 01.08.2023 повторно зареєструвався.

За змістом пп.1 п. 292.1 статті 292 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спору), доходом платника єдиного податку для фізичної особи-підприємця є дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, доходи у вигляді бюджетних грантів, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

Згідно пп. 4 п. 292.11 ст. 292 ПК України, до складу доходу, визначеного цією статтею не включаються, зокрема суми коштів цільового призначення, що надійшли від Пенсійного фонду та інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, з бюджетів або державних цільових фондів, у тому числі в межах державних або місцевих програм.

Таким чином, допомога по тимчасовій непрацездатності нарахована (виплачена) фізичній особі-підприємцю, не є доходом, отриманим від здійснення підприємницької діяльності, а є іншими доходами.

Оподаткування доходів фізичних осіб-підприємців передбачено ст. 177 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 177.6 ст. 177 ПК України у разі якщо фізична особа-підприємець отримує інші доходи, ніж від провадження підприємницької діяльності, у межах обраних ним видів такої діяльності, такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими цим Кодексом для платників податку-фізичних осіб.

Згідно із пп.163.1.2. п. 163.1 ст. 163 ПК України, об`єктом оподаткування резидента є доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

За змістом п. 164.1 ст. 164 ПК України, базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Відповідно до пп.164.2.20 п. 164.2 ст. 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються інші доходи, крім зазначених у статті 165 цього Кодексу.

Пунктом 164.3 статті 164 ПК України визначено, що при визначенні бази оподаткування враховуються всі доходи платника податку, отримані ним як у грошовій, так і негрошовій формах.

Ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами (п.167.1 ст. 167 ПК України).

Пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України встановлено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Підпунктами 1.1, 1.2, 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України зазначено, що платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

З огляду на викладене суд уважає, що допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною) нарахована (виплачена) фізичній особі-підприємцю у 2023 році є об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб (ставка податку становить 18 %) та військовим збором (ставка військового збору становить 1,5%).

Отже, податок на доходи фізичних осіб (18 %) в сумі 34403,22грн та військовий збір (1,5 %) в сумі 2866,94грн, утримані відповідачем із допомоги по тимчасовій втраті працездатності по листках непрацездатності позивача правомірно, як наслідок до відшкодування позивачу не належать.

Щодо стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та пені у розмірі двократної ставки НБУ.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами ч. 1 ст. 550 ЦК визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В силу вимог ст. 231 ГК України, законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно із вимогами ст. 343 ГК України, платники і одержувачі коштів здійснюють контроль за своєчасним проведенням розрахунків та розглядають претензії, що виникли, без участі установ банку.

Платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У разі затримки зарахування грошових надходжень на рахунок клієнта банки сплачують на користь одержувачів грошових коштів пеню у розмірі, що передбачається угодою про проведення касово-розрахункових операцій, а за відсутності угоди про розмір пені - в розмірі, встановленому законом.

Платник зобов`язаний самостійно нараховувати пеню на прострочену суму платежу і давати банку доручення про її перерахування з наявних на рахунку платника коштів.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов`язання, приписами якої встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За усталеною практикою Верховного Суду, стягнення з боржника інфляційних втрат регулюється ст. 625 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 08.02.2018 у справі № 826/22867/15 зазначив, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

У постанові від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду було сформовано висновок, відповідно до якого приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

В силу частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно із вимогами ст. 343 ГК України, платники і одержувачі коштів здійснюють контроль за своєчасним проведенням розрахунків та розглядають претензії, що виникли, без участі установ банку.

Платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У разі затримки зарахування грошових надходжень на рахунок клієнта банки сплачують на користь одержувачів грошових коштів пеню у розмірі, що передбачається угодою про проведення касово-розрахункових операцій, а за відсутності угоди про розмір пені - в розмірі, встановленому законом.

Платник зобов`язаний самостійно нараховувати пеню на прострочену суму платежу і давати банку доручення про її перерахування з наявних на рахунку платника коштів.

Беручи до уваги правомірність дій відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування позивачу ПДФО та військового збору, відсутність договірних зобов`язань між позивачем та відповідачем, суд вважає, що підстави виникнення цивільних прав та обов`язків в даному випадку відсутні, позаяк між позивачем та відповідачем в межах спірних правовідносин не існують цивільні правовідносини, у тому числі й зобов`язального характеру.

Аналогічно, за наведених обставин, є безпідставними та необґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення пені у розмірі двократної ставки НБУ.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на вищевикладене в його сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач не допустив протиправних дій стосовно позивача у даних спірних правовідносинах, твердження позивача не відповідають обставинам справи, тому за встановлених в ході розгляду справи обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підтверджені належними і допустимими доказами, а тому не підлягають до задоволення.

Правові підстави для відшкодування судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій неправомірними, стягнення коштів, залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 20 березня 2025 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076)

Суддя Т.О. Комшелюк