Справа № 440/11797/24
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2025-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2025 р. Справа № 440/11797/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.12.2024, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 27.12.24 по справі № 440/11797/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФ України в Закарпатській області від 10.09.2024 №68 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати ГУПФ України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 згідно трудової книжки від 29.02.1980 періоди роботи з 17.07.1979 по 07.08.1979 та з 01.08.1983 по 31.03.1993, періоди навчання з 01.09.1979 по 14.12.1982 на підставі диплома № НОМЕР_1 та з 01.09.1977 по 01.09.1979 на підставі свідоцтва №348, а також повторно розглянути заяву від 03.09.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"

- зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 03.09.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що позивачу виповнилось 60 років, а сукупний стаж його роботи дає право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". На думку позивача, пенсійний орган безпідставно відмовив у зарахуванні до його стажу, що враховуються при призначенні та обчисленні пенсії, окремих періодів роботи, оскільки трудовий стаж підтверджено записами у трудовій книжці.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.12.2024 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд вийшов за межі позовних вимог.

Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 10.09.2024 №68 про відмову в призначенні пенсії.

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на пенсію за віком, періоди навчання з 01.09.1977 по 01.09.1979 та з 01.09.1979 по 14.12.1982, а також періоди роботи з 17.07.1979 по 07.08.1979, з 01.08.1983 по 31.03.1993, з 07.02.1997 по 09.07.1999, з 09.07.1999 по 19.03.2002, з 20.03.2002 по 14.03.2004, з 15.03.2004 по 05.10.2005, з 01.03.2006 по 11.12.2008, з 12.01.2009 по 18.11.2011, з 21.11.2011 по 28.04.2012, та призначити ОСОБА_1 з 03.09.2024 пенсію за віком відповідно до частини другої статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що внесені записи про роботу позивача у вказаний період не оформлені належним чином, що свідчить про грубе недотримання вимог законодавства щодо порядку заповнення трудової книжки та викликає обґрунтовані сумніви у достовірності внесених записів щодо стажу роботи позивача в спірному періоді.

Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» від 12 серпня 1993 року № 637, час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Отже, період навчання до 01 січня 2004 року, враховується до страхового стажу на підставі вищезазначених документів, а після 01 січня 2004 року лише за умови добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, передбаченому ст. 10 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464.

Звертає увагу, що 23.12.2022 року набрав чинності Закону України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01.12.2022 №2783-ІХ.

Після зупинення дії Конвенція від 22.01.1993 року не застосовується у відносинах з російською федерацією. Таким чином, документи, видані компетентними органами росії приймаються на території України виключно за умови легалізації, в даному випадку, проставлення апостилю.

Також апелянт стверджує, що відповідно до Порядку, обов`язок у наданні достатнього пакету документів законодавець поклав на позивача, а орган Пенсійного фонду не наділений повноваженнями у підтвердженні стажу та відповідних статусів, а лише у відповідності до пункту 4.2 Порядку досліджує, аналізує та перевіряє вже надані документи, виявляє їх неточності та розбіжності.

У зв`язку з вищевикладеними обставинами вважає, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджено нормативні документи та не досліджено всіх фактичних обставин справи, що призвело до прийняття неправомірного рішення.

Позивач скористався своїм правом та надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначає, що рішення про відмову в призначенні пенсії, є цілком необґрунтованим та таким, що порушує його права та законні інтереси. Вважає рішення суду Полтавського окружного адміністративного суду законним та обгрунтованим, а доводи відповідача (скаржника), викладенні в апеляційній скарзі такими, що не заслуговують на увагу.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації та має посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , що видана йому УГІРФО УМВС України в Полтавській області 14.11.2011 безстроково /а.с. 7/.

03.09.2024 позивач звернувся до пенсійного органу за місцем проживання із заявою про призначення пенсії за віком /а.с. 30-31/. Разом із заявою надав пенсійному органу: трудову книжку, документи про навчання, архівну довідку /а.с. 32-42/.

Рішенням ГУПФ України в Закарпатській області від 10.09.2024 №68 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з огляду на відсутність у позивача необхідного страхового стажу /а.с. 45/.

При цьому пенсійний орган визначив, що підтверджений документально страховий стаж ОСОБА_1 загалом становить 6 років 6 місяців 19 днів, тоді як необхідний страховий стаж - не менше 28 років.

До страхового стажу не зараховані:

період роботи з 17.07.1979 по 07.08.1979 на підставі трудової книжки б/н від 29.02.1980, оскільки відсутня дата наказу про прийняття на роботу,

період роботи з 01.08.1983 по 31.03.1993, оскільки між датою звільнення та датою наказу про звільнення наявна розбіжність,

період з 01.03.1993 по 20.01.1997 на підставі вкладиша НОМЕР_3 від 24.04.1993, оскільки відсутній наказ про звільнення (частково зараховано на підставі уточнюючої довідки від 28.08.2024 №01-28/186; період 1993-1994 років потребує зустрічної перевірки, оскільки довідка містить скорочення ПІБ, що не допускається),

періоди роботи на території російської федерації з 07.02.1997 по 09.07.1999, з 09.07.1999 по 19.03.2002, з 20.03.2002 по 28.04.2012, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992,

період навчання на підставі диплома №60/90, оскільки не зрозумілим є період початку та закінчення навчання,

період навчання на підставі свідоцтва №348, оскільки відсутня інформація про початок навчання.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність рішення ГУПФ України ГУПФ України в Закарпатській області від 10.09.2024 №68, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком, а тому таке рішення визнав протиправним та скасував.

Також суд першої інстанції зважаючи на відсутність достатніх підстав для відмови у зарахуванні до стажу роботи позивача, що дає право на пенсію, періодів навчання з 01.09.1977 по 01.09.1979 та з 01.09.1979 по 14.12.1982, а також періодів роботи з 17.07.1979 по 07.08.1979, з 01.08.1983 по 31.03.1993, з 07.02.1997 по 09.07.1999, з 09.07.1999 по 19.03.2002, з 20.03.2002 по 14.03.2004, з 15.03.2004 по 05.10.2005, з 01.03.2006 по 11.12.2008, з 12.01.2009 по 18.11.2011, з 21.11.2011 по 28.04.2012, вважав за необхідне зобов`язати ГУПФ України в Закарпатській області зарахувати зазначені періоди до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком.

Крім того, з метою ефективного захисту порушених прав позивача суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати ГУПФ України в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до частини другої статті 26 Закону №1058-IV.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно з преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

У силу пункту 1 частини першої статті 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком.

Частиною першою статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування /частина друга статті 24 Закону №1058-IV/.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: (...) з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

За змістом частини другої згаданої статті, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: (...) з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.

У силу абзацу другого частини четвертої статті 26 Закону №1058-IV наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Статтею 44 Закону №1058-IV передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно з частиною першою статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" (надалі - Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до пункту "д" частини третьої Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно з приписами статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637).

Відповідно до п.1, п.2 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно з абз.1 п.3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У силу частини другої статті 4 Закону №1058-IV, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно абзаців другого, третього статті 6 Угоди між Урядом України і урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Статтею 7 названої Угоди визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Положеннями ст. 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

Так, предметом спору у цій справі є правомірність рішення пенсійного органу про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV.

Як встановлено з матеріалів справи, на дату звернення позивача із заявою від 03.09.2024 про призначення пенсії за віком йому виповнилось повних 63 роки.

Отже, враховуючи приписи частини другої статті 26 Закону №1058-IV для призначення пенсії за віком ОСОБА_1 повинен мати страховий стаж тривалістю від 21 до 31 року.

Натомість, пенсійний орган за заявою позивача про призначення пенсії за віком обчислив його страховий стаж тривалістю 6 років 6 місяців 19 днів /а.с. 44/ та вважав, що цього стажу недостатньо для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зі спірного рішення вбачається, що при обчисленні страхового стажу позивача не враховано окремі періоди, а саме:

- період роботи з 17.07.1979 по 07.08.1979 на підставі трудової книжки б/н від 29.02.1980, оскільки відсутня дата наказу про прийняття на роботу,

- період роботи з 01.08.1983 по 31.03.1993, оскільки між датою звільнення та датою наказу про звільнення наявна розбіжність,

- період з 01.03.1993 по 20.01.1997 на підставі вкладиша НОМЕР_3 від 24.04.1993, оскільки відсутній наказ про звільнення (частково зараховано на підставі уточнюючої довідки від 28.08.2024 №01-28/186; період 1993-1994 років потребує зустрічної перевірки, оскільки довідка містить скорочення ПІБ, що не допускається),

- періоди роботи на території російської федерації з 07.02.1997 по 09.07.1999, з 09.07.1999 по 19.03.2002, з 20.03.2002 по 28.04.2012, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992,

- період навчання на підставі диплома №60/90, оскільки не зрозумілим є період початку та закінчення навчання,

- період навчання на підставі свідоцтва №348, оскільки відсутня інформація про початок навчання.

Надаючи оцінку доводам пенсійного органу щодо підстав неврахування окремих періодів при обчисленні страхового стажу позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Насамперед, як було зазначено вище, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи. Проте окремі недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Подібна позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 28.02.2018 у справі №428/7863/17, висновки якої мають враховувати суди відповідно до положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

З матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що позивач разом із заявою про призначення пенсії надав пенсійному органу трудову книжку від 29.02.1980 №б/н, у якій наявні записи від 17.07.1979 №3 про прийняття на роботу та від 07.08.1979 №4 про звільнення з роботи у зв`язку з вступом на навчання /а.с. 35, зі звороту/.

Крім того, позивач надав пенсійному органу вкладиш до трудової книжки від 03.02.1983 /а.с. 38/, у якому містяться записи №№ 18-25 про прийняття позивача на роботу, переведення (призначення) та звільнення з роботи. У вкладиші до трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_3 містяться записи від 01.03.1993 про прийняття в члени колгоспу та від 20.01.1997 №2 про звільнення /а.с. 39/.

Також на сторінці 13 вкладки до трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_3 містяться записи про виконання позивачем норми трудоднів у 1993-1996 роках /а.с. 42/.

За змістом пункту 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.

Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Подібна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 25.04.2019 у справі № 593/283/17 та від 30.09.2019 у справі № 638/18467/15-а, висновки якого мають враховувати суди відповідно до положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що відсутність у вищезазначених трудових книжках ОСОБА_1 окремих відомостей (як-то: дати наказу про прийняття на роботу, дати та номера наказу про звільнення з роботи), а також розбіжності між датою звільнення та датою наказу про звільнення, самі по собі не є визначеною законом підставою для відмови у зарахуванні періодів роботи позивача до страхового стажу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що періоди роботи позивача з 17.07.1979 по 07.08.1979, з 01.08.1983 по 31.03.1993, з 01.03.1993 по 20.01.1997 безпідставно не враховані пенсійним органом під час обчислення страхового стажу ОСОБА_1 .

Щодо врахування до страхового стажу періодів навчання, колегія суддів зазначає.

Так, разом із заявою про призначення пенсії позивач надав пенсійному органу свідоцтво від 22.07.1979 №348 про завершення повного курсу навчання за спеціальністю судновий механік-дизеліст до 300 к.с.

Натомість, ГУПФ України в Закарпатській області не врахував період навчання у Находкінській морехідній школі технічного флоту на підставі зазначеного свідоцтва, оскільки в ньому не зазначена дата початку навчання.

В свою чергу колегія суддів враховує, що у трудовій книжці позивача від 29.02.1980 містяться записи №№ 1, 2 про навчання в Находкінській моршколі техфлоту у період з 01.09.1977 по 01.09.1979 /а.с. 35, зі звороту/.

Отже, надані позивачем документи у своїй сукупності підтверджували як факт навчання позивача, так і його (навчання) період.

Також позивачем до заяви про призначення пенсії додано диплом від 20.06.1990 №60/90 про присвоєння йому звання капітана другого розряду ДВС /а.с. 33/, у якому зазначено, що його видано на підставі диплому 106/83 від 21.02.1983 на звання механіка 3 розряду ДВС.

Трудова книжка ОСОБА_1 від 29.02.1980 містить записи №№ 5-16 про прийняття на роботу та звільнення з роботи у Сахалінському морському пароплавстві (у т.ч., у зв`язку зі вступом на навчання та закінчення плавпрактики) /а.с. 36-37, у т.ч. зі звороту/.

На підставі записів трудової книжки від 29.02.1980 №№ 5-16 ОСОБА_1 зараховано до страхового стажу періоди роботи: з 08.04.1980 по 10.06.1980, з 01.09.1980 по 20.06.1981, з 23.06.1981 по 11.11.1981, з 05.01.1982 по 02.06.1982, з 01.06.1982 по 23.07.1982, з 07.10.1982 по 09.12.1982 /а.с. 44/.

У позові позивач наполягав на врахуванні до страхового стажу періоду навчання з 01.09.1979 по 14.12.1982 на підставі диплома № НОМЕР_1 .

Колегія суддів враховує, що трудова книжка ОСОБА_1 від 29.02.1980 містить запис б/н від 31.08.1979 про зарахування курсантом Сахалінського мор. училища на судномеханічне відділення (підстава - наказ від 31.08.1979 №353) та запис від 14.12.1982 №17 про закінчення судномеханічного відділення Сахалінського мор. училища (підстава - наказ від 14.12.1982 №542) /а.с. 35, зі звороту; а.с. 37/.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для зарахування періоду навчання позивача з 01.09.1979 по 14.12.1982 до страхового стажу (з урахуванням вже врахованого стажу трудової діяльності в ці періоди).

Щодо врахування до страхового стажу позивача періодів роботи на території російської федерації з 07.02.1997 по 09.07.1999, з 09.07.1999 по 19.03.2002, з 20.03.2002 по 28.04.2012, слід вказати таке.

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього срср за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

Відмовляючи позивачу у зарахуванні згаданих періодів роботи до стажу відповідач послався виключно на припинення участі російської федерації з 01.01.2023 в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Такі доводи пенсійного органу колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки в силу пункту 2 статті 13 названої Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Відтак, припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень.

За таких обставин, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць згаданої Угоди до 01.01.2023, враховується при встановленні права на пенсію та її обчисленні.

Слід звернути увагу, що пенсійний орган, аналізуючи надані особою документи, перш за все має виходити з їх змісту, а не лише суто з форми, адже органи Пенсійного фонду, переслідуючи в цілому законну мету попередження зловживання громадянами своїми правами та запобігання необґрунтованому призначенню пенсії, при виконанні своїх повноважень повинні діяти обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно, як це передбачено частиною другою статті 2 КАС України, з тим, щоб не створювати штучних і необґрунтованих перешкод для реалізації особами їх прав.

Факт роботи позивача на території російської федерації з 07.02.1997 по 09.07.1999, з 09.07.1999 по 19.03.2002, з 20.03.2002 по 14.03.2004, з 15.03.2004 по 05.10.2005, з 01.03.2006 по 11.12.2008, з 12.01.2009 по 18.11.2011, з 21.11.2011 по 28.04.2012 підтверджений записами у вкладці до трудової книжки від 14.04.1993 серії НОМЕР_3 /а.с. 39-42/.

Зазначені документи були надані позивачем разом із заявою від 03.09.2024 та розглянуті пенсійним органом.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Колегія суддів у даному випадку, враховує висновки Верховного Суду викладені у постанові від 28.11.2022 у справі №826/6029/18, відповідно до яких у контексті вимог частини другої статті 2 КАС України нормативне обґрунтування прийнятого рішення та його співвідношення з фактичними обставинами не є формальною вимогою, оскільки суд має перевірити чи діяв суб`єкт владних повноважень, у тому числі (…) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень; принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішенням було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №420/14943/21 зазначено, що критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень є: 1) логічність та структурованість викладення мотивів, що стали підставою для прийняття відповідного рішення; 2) пов`язаність наведених мотивів з конкретно наведеними нормами права, що становлять правову основу такого рішення; 3) наявність правової оцінки фактичних обставин справи (поданих документів, інших доказів), врахування яких є обов`язковим у силу вимог закону під час прийняття відповідного рішення; 4) відповідність висновків, викладених у такому рішенні, фактичним обставинам справи; 5) відсутність немотивованих висновків та висновків, які не ґрунтуються на нормах права.

Отже, суб`єкт владних повноважень у рішенні про відмову у задоволенні певного прохання особи, як-то про призначення пенсії, має наводити всі без винятку підстави для такої відмови.

Натомість у цій справі відповідач відмовляючи у зарахуванні до стажу роботи позивача періодів його роботи на території російської федерації посилається на припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. З вказаним твердженням відповідача, колегія суддів не погоджується, оскільки у силу пункту 2 статті 13 названої Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що періоди роботи позивача на території російської федерації з 07.02.1997 по 09.07.1999, з 09.07.1999 по 19.03.2002, з 20.03.2002 по 14.03.2004, з 15.03.2004 по 05.10.2005, з 01.03.2006 по 11.12.2008, з 12.01.2009 по 18.11.2011, з 21.11.2011 по 28.04.2012 мають бути зараховані до його стажу на підставі вкладки до трудової книжки від 14.04.1993 серії НОМЕР_3 .

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність рішення ГУПФ України ГУПФ України в Закарпатській області від 10.09.2024 №68, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком, тому таке рішення належить визнати протиправним та скасувати.

Щодо зобов`язальної частини рішення суду, колегія суддів враховує, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до пунктів 1.6, 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1), звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Згідно із підпунктом 2 пункту 2.1 Порядку №22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637.

Відповідно до ч.1 ст.45 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Так, відповідно до пункту першого вказаної статті пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. При відстрочці часу призначення пенсії за віком пенсія з урахуванням положень статті 29 цього Закону призначається за заявою пенсіонера з дня, що настає за останнім днем місяця, в якому набуто повний місяць страхового стажу (у тому числі сумарно) для відстрочки часу виходу на пенсію, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з такого дня.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Так, на дату звернення із заявою від 03.09.2024 про призначення пенсії за віком позивачу виповнилось повних 63 роки.

З урахуванням висновку суду про зарахування до стажу роботи позивача вищезгаданих періодів, загальний стаж роботи ОСОБА_1 , що дає право на пенсію за віком, становитиме більше 21 року, що у силу частини другої статті 26 Закону №1058-IV є достатнім для призначення йому пенсії за віком.

Оскільки у спірних відносинах компетентним органом для розгляду заяви ОСОБА_1 від 03.09.2024 про призначення пенсії за віком на підставі приписів пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, визначено ГУПФ України в Закарпатській області, то саме останній має завершити процедуру призначення позивачу пенсії за віком.

Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для відмови у зарахуванні до стажу роботи позивача, що дає право на пенсію, періодів навчання з 01.09.1977 по 01.09.1979 та з 01.09.1979 по 14.12.1982, а також періодів роботи з 17.07.1979 по 07.08.1979, з 01.08.1983 по 31.03.1993, з 07.02.1997 по 09.07.1999, з 09.07.1999 по 19.03.2002, з 20.03.2002 по 14.03.2004, з 15.03.2004 по 05.10.2005, з 01.03.2006 по 11.12.2008, з 12.01.2009 по 18.11.2011, з 21.11.2011 по 28.04.2012, та вважає за необхідне зобов`язати ГУПФ України в Закарпатській області зарахувати зазначені періоди до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком.

Обраний судом у конкретному випадку спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 відповідає завданням адміністративного судочинства, вимогам справедливості й забезпечить ефективне поновлення позивача в правах.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 10.09.2024 №68 про відмову в призначенні пенсії, а також зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на пенсію за віком, періоди навчання з 01.09.1977 по 01.09.1979 та з 01.09.1979 по 14.12.1982, а також періоди роботи з 17.07.1979 по 07.08.1979, з 01.08.1983 по 31.03.1993, з 07.02.1997 по 09.07.1999, з 09.07.1999 по 19.03.2002, з 20.03.2002 по 14.03.2004, з 15.03.2004 по 05.10.2005, з 01.03.2006 по 11.12.2008, з 12.01.2009 по 18.11.2011, з 21.11.2011 по 28.04.2012, та призначити ОСОБА_1 з 03.09.2024 пенсію за віком відповідно до частини другої статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.12.2024 року по справі № 440/11797/24 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.12.2024 по справі № 440/11797/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)О.А. Спаскін
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк