Справа № 200/2323/24
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2025-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року справа №200/2323/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі № 200/2323/24 (головуючий І інстанції Чекменьов Г.А.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , про визнання протиправними та скасування окремих пунктів наказів та зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

18 квітня 2024 року ОСОБА_1 через представника адвоката Василевську А.А. звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними та скасування окремих пунктів наказів про результати службових розслідувань щодо переплат грошового забезпечення та нанесення збитків державі, зобов`язання вчинити дії щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, утриматися від притягнення до матеріальної відповідальності.

В обґрунтування заявлених вимог у позовній заяві зазначено, що під час проходження Позивачем військової служби в період з 11.03.2022 року по 26.02.2024 рік Відповідач-1 неодноразово вчиняв незаконні, протиправні дії щодо безпідставного притягнення Позивача до адміністративної, дисциплінарної, матеріальної відповідальності; фабрикував службові розслідування в яких Позивача безпідставно звинувачують у «недбалому ставленні до військової служби»; протиправно намагається перекласти на Позивача відповідальність та виконання службових обов`язків непритаманних та непередбачених Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» для посади лікаря медичного пункту, яку займав Позивач. В Оскаржуваних наказах зазначається, що нібито з вини Позивача ряду військовослужбовців були здійснені переплати грошового забезпечення в період вчинення ними правопорушення, що полягає в неприбутті до місця несення служби після лікування, в чому Відповідач-1 вбачав «недбале ставлення до військової служби» Позивача.

За своїми функціональними обов`язками за місцем служби у військовій частині НОМЕР_1 Позивач не був уповноважений на здійснення будь-яких грошових виплат, оскільки такі фінансові повноваження не передбачені чинним законодавством для військовослужбовців медичного пункту та Витягом з функції (завдань) та функціональні обов`язки (посадові інструкції) медичного пункту НОМЕР_3 окремого аеромобільного батальйону.

Позивач проходить військову службу за контрактом від 12 липня 2019 року, який не передбачає повної матеріальної відповідальності Позивача. Позивачем не надавалось письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за виплату грошового забезпечення військовослужбовців. Відповідно до Функціональних обов`язків Позивач відповідає лише за правильне використання та утримання в порядку і справності санітарної техніки та медичного майна.

Позивач належить до категорії військовослужбовців, що несуть обмежену матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб.

З наведених підстав позивач просив визнати протиправними та скасувати окремі пункти перелічених позивачем наказів командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності), які стосуються ОСОБА_1 , зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення, утримане відповідно до наказів Військової частини НОМЕР_1 , та зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 утриматись від стягнення з ОСОБА_1 сум, передбачених наказами Військової частини НОМЕР_1 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі № 200/2323/24 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправними та скасовані пункти наказів командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності), які стосуються ОСОБА_1 , а саме: пункти 2.1, 6.2, 6.3 наказу № 733 від 24.05.2023, пункти 2.1, 6.2, 6.3 наказу № 774 від 30.05.2023, пункти 2.1, 6.2, 6.3 наказу № 856 від 08.06.2023, пункти 2.1, 6.2, 6.3 наказу № 1008 від 06.07.2023, пункти 2.1, 6.2, 6.3 наказу № 1009 від 06.07.2023, пункти 2.1, 6.2, 6.3 наказу № 1010 від 06.07.2023, пункти 2.1, 6.2, 6.3 наказу № 101 від 06.07.2023, пункти 2.1, 6.2, 6.3 наказу № 1238 від 08.08.2023, пункти 2.1, 6.2, 6.3 наказу № 1285 від 16.08.2023, пункти 2.1, 6.2, 6.3 наказу № 1448 від 13.09.2023, пункти 2.1, 6.2, 6.3 наказу № 1457 від 14.09.2023, пункти 2.1, 6.2, 6.3 наказу № 1460 від 15.09.2023, пункти 2.1, 7.2, 7.3 наказу № 1492 від 27.09.2023, пункти 7, 13.2, 13.3 наказу № 1580 від 31.10.2023, пункти 7, 13.2, 13.3 наказу № 1581 від 31.10.2023, пункти 7, 13.2, 13.3 наказу № 1582 від 31.10.2023, пункти 7, 13.2, 13.3 наказу № 1583 від 31.10.2023, пункти 7, 13.2, 13.3 наказу № 1584 від 31.10.2023, пункти 7, 13.2, 13.3 наказу № 1585 від 31.10.2023. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) грошове забезпечення, утримане відповідно до наказів Військової частини НОМЕР_1 , які визнані протиправними та скасовані відповідно до цього судового рішення. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач-1 не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи. Судом не застосовано до цих спірних правовідносин ст. ст. 82, 83, 84, 87-1, 110¬1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. Також, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а саме: постановлено ухвалу про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з порушенням строків передбачених статтями 259-260 КАС України; більше того ухвалу про розгляд справи в порядку загального позовного провадження постановлено після спливу загального шістдесяти денного строку, який передбачений для розгляду справ в порядку спрощеного провадження статтею 258 КАС України. Підготовче засідання фактично не було проведено, а передбачені статтею 180 КАС України дії, необхідні для правильного і своєчасного розгляду справи по суті не були вчинені. Суд першої інстанції передчасно закрито підготовче провадження у справі, не з`ясувавши думку сторін та не вживши всіх необхідних заходів необхідних для належного розгляду справи по суті. Суд першої інстанції не відклав підготовче судове засідання при наявності обставини передбачені положеннями ч.2 ст. 181 КАС України, розпочав розгляду справи по суті з порушенням строків передбачених ч. 1 ст. 193 КАС України, оскаржуване рішення було ухвалене без призначення дати судового засідання, судом першої інстанції було поновлено пропущений процесуальний строк, за відсутності поважних причин такого пропуску.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу у якому проти доводів та вимог останньої заперечив, вважаючи їх безпідставними, а прийняте судом першої інстанції рішення, яке він просив залишити без змін, - обґрунтованими та законними.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 від 05 вересня 2019 року на посаді лікаря медичного пункту військової частини НОМЕР_1 відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №69 від 11.03.2022 року, на посаду начальника медичної служби начальника медичного пункту Військової частини НОМЕР_1 ,відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) 06.06.2022 №158, наказу командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) №97 від 23 травня 2022.

Під час проходження позивачем військової служби відповідачем - Військовою частиною НОМЕР_1 винесені Накази командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) про результати службового розслідування щодо переплат грошового забезпечення та нанесення збитків державі, що стало наслідком не виконання обов`язків пов`язаних з проходженням військової служби під час дії правового режиму «військовий стан» з боку посадових осіб медичного пункту військової частини НОМЕР_1 стосовно позивача, які підлягають скасуванню, а саме: № 1585 від 31.10.2023, № 1584 від 31.10.2023, № 1582 від 31.10.2023, № 1581 від 31.10.2023, № 1583 від 31.10.2023, № 1580 від 31.10.2023, № 1492 від 27.09.2023, № 1460 від 15.09.2023, № 1457 від 14.09.2023, № 1448 від 13.09.2023, № 1285 від 16.08.2023, № 1238 від 08.08.2023, № 1011 від 06.07.2023, № 1010 від 06.07.2023, № 1009 від 06.07.2023, № 1008 від 06.07.2023, № 856 від 08.06.2023, № 774 від 30.05.2023, № 733 від 24.05.2023.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 28.02.2024 № 60 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , призначеного наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 05.02.2024 № 314 на посаду лікаря медичного пункту військової частини НОМЕР_2 , з 28.02.2024 було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 на всі види забезпечення.

Військовою частиною НОМЕР_2 було отримано подання військової частини НОМЕР_1 від 06.03.2024 № 836/1339 (вх. № 1892 від 18.03.2024) разом з додатками, а саме: копії наказів командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності), довідки-розрахунки та витяги з розрахунково-платіжної відомості та подання від 15.03.2024 № 836/1459.

Відповідно до наказів командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 31.10.2023 №1580 1585, від 27.09.2023 №1492, від 15.09.2023 від 14.09.2023 №1460, №1457, від 13.09.2023 №1448, від 16.08.2023 №1285, від 08.08.2023 №1238, від 06.07.2023 №1008 - 1011, від 08.06.2023 №856, від 30.05.2023 №774, від 24.05.2023 №733, акту приймання передачі заборгованості з відшкодування завданих державі збитків від 24.04.2024 № 2802 видано наказ командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно- господарської діяльності) від 26.04.2024 № 192/нагд «Про стягнення переплати грошового забезпечення військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 », за яким під час нарахування грошового забезпечення та інших одноразових додаткових видів грошового забезпечення військовою частиною НОМЕР_2 враховується факт притягнення до матеріальної відповідальності старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 та стягується шкода 1 541 279 грн. 59 коп. шляхом утримання щомісячно 10% з усіх видів грошового забезпечення, починаючи з квітня 2024 року до повного відшкодування матеріальної шкоди.

Не погоджуючись з притягненням до матеріальної відповідальності позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, з урахуванням встановлених при розгляді справи обставин, суд дійшов таких висновків.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду врегульовані статтею 1166 ЦК України, яка передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Особливості спірних відносини врегульовані нормами Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 3 жовтня 2019 року № 160-IX (далі Закон № 160-IX).

Згідно статті 2 Закону № 160-IX дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань, співробітників Служби судової охорони (далі - особи).

Згідно статті 1 Закону № 160-IX матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності; пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

Підстави та умови притягнення до матеріальної відповідальності визначені статтю 5 Закону № 160-IX, яка містить такі приписи:

1. Підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

2. Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Судом встановлено, що з матеріалів службових розслідувань, проведених відповідачем-1, які стали підставами для видання оскаржених наказів не вбачається, які самі протиправні дії/бездіяльність саме позивача знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку із заподіяною шкодою.

Матеріали справи не містять відомостей про вжиття заходів для відшкодування шкоди безпосередньо з військовослужбовців, які ухилилися від своєчасного повернення до військової частини для продовження служби після лікування та безпідставно отримали грошове забезпечення за період своєї відсутності, тобто є безпосередніми отримувачами грошових коштів та заподіювачами шкоди.

Матеріалами службових розслідувань та оскарженими наказами не доведено покладення на позивача обов`язків щодо інформування про відсутніх військовослужбовців з посиланням лише на усне доручення керівництва.

Відповідачем не доведено, ким та коли саме позивачеві надано таке доручення, а також кому саме, в якій формі та в які строки позивач повинен був надавати інформацію про відсутніх військовослужбовців.

Вищезазначене свідчить про порушення вимог статті 5 Закону № 160-IX.

Суд першої інстанції зазначив, що в цілому матеріали службових розслідувань та оскаржені накази мають формалізований зміст однакового змістовного наповнення з посиланням лише на загальні положення Статуту внутрішньої служби ЗС України без жодної конкретизації умов та обставин виявленого порушення.

Статтею 5 Закону № 160-IX встановлена обмежена матеріальна відповідальність:

1. Особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.

2. Командир (начальник), який своїм рішенням чи бездіяльністю порушив установлений порядок обліку, зберігання, використання військового та іншого майна або не вжив належних заходів, передбачених законодавством, щодо запобігання розкраданню, знищенню чи псуванню, іншому незаконному витрачанню військового та іншого майна, внаслідок чого було завдано шкоду, або щодо притягнення винних осіб до матеріальної відповідальності, несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб.

3. Розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, визначається на день видання наказу про притягнення особи до обмеженої матеріальної відповідальності.

Статтею 6 Закону № 160-IX встановлена повна і підвищена матеріальна відповідальність.

1. Особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:

1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;

2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;

3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;

4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;

5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

2. Посадові (службові) особи, винні в незаконному звільненні зі служби чи переміщенні військовослужбовця, поліцейського, особи рядового та начальницького складу, за шкоду, завдану у зв`язку з виплатами такій особі матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час проходження служби на нижчеоплачуваній посаді, несуть повну матеріальну відповідальність у судовому порядку.

3. Особа за шкоду, завдану розкраданням або втратою озброєння, зброї та боєприпасів до неї, несе підвищену матеріальну відповідальність у кратному співвідношенні до вартості такого майна, але не більше десятикратного розміру. Перелік озброєння, зброї та боєприпасів до неї, нестача або розкрадання яких відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до їх вартості, визначається Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідач не обґрунтував застосування саме повної матеріальної відповідальності до позивача, не навів підстав незастосування і не розрахував розмір п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, який є граничним для особи, яка завдала шкоду з необережності.

Судом встановлено, що за фактами подій, викладених у матеріалах службових розслідувань та оскаржених наказах, до аналогічної матеріальної відповідальності крім позивача ОСОБА_1 притягнуті ще три особи сержант ОСОБА_2 , молодший сержант ОСОБА_3 , капітан медичної служби ОСОБА_4 .

Всі чотири зазначені особи, включаючи позивача, притягнуті до однакової матеріальної відповідальності шляхом стягнення зайво виплаченої суми грошового забезпечення військовослужбовцю, який своєчасно не прибув для продовження служби після лікування.

Загальне правило відшкодування шкоди, завданої спільно кількома особами врегульоване статтею 1190 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Всупереч наведеній нормі оскаржені накази не містять вказівки про солідарний характер матеріальної відповідальності, через що у разі виконання таких наказів відшкодування складе чотирикратний розмір розрахованої відповідачем суми заподіяної шкоди. Такий спосіб відшкодування є безпідставним та прямо суперечить наведеним нормам статті 5 Закону № 160-IX та статті 1190 Цивільного кодексу України.

Позивач посилався на те, що грошове забезпечення та нарахування додаткової винагороди військовослужбовців здійснюється наказом командира батальйону на підставі рапортів командирів підрозділів.

Витягу з функцій (завдань) та функціональних обов`язків медичного пункту 122-ї окремого аеромобільного батальйону» від 16.05.2023 р. №3 дск

Пунктом п.2.1. «Витягу з функцій (завдань) та функціональних обов`язків медичного пункту 122-ї окремого аеромобільного батальйону» від 16.05.2023 р. №3 дск передбачаються функціональні обов`язки начальника медичного пункту НОМЕР_3 окремого аеромобільного батальйону НОМЕР_6 окремої аеромобільної бригади де зазначається: «Начальник медичного пункту призначається на посаду та звільняється з посади з числа військовослужбовців в установленому законом порядку. Начальник медичного пункту підпорядковується командиру батальйону і є прямим начальником усього особового складу медичного пункту.

Має права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України, законом України з військових питань, Статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Він відповідає за:

проведення лікувально-профілактичних і проти епідеміологічних заходів та здійснення контролю за виконанням санітарно-гігієнічних вимог у підрозділах батальйону, за забезпечення підрозділів медичним майном, за підготовку особового складу медичного пункту;

за правильне використання та утримання в порядку і справності санітарної техніки та медичного майна;

за бойову та мобілізаційну готовність, бойову підготовку, виховання, військову дисципліну і морально-психологічний стан особового складу медичного пункту;

Він зобов`язаний:

надавати медичну допомогу особовому складу батальйону і направляти хворих, що потребують, у медичну роту частини;

брати участь в амбулаторних прийомах хворих і в медичних обстеженням особового складу підрозділів батальйону, що організовуються начальником медичної служби частини;

здійснювати медичне забезпечення особового складу на заняттях по бойовій підготовці і при проведенні спортивних заходів;

вести облік осіб, що потребують диспансерного динамічного спостереженні, вчасно направляти їх на обстеження, здійснювати контроль за умовами праці особового складу;

організовувати заходи щодо збереження здоров`я особового складу, контролювати виконання правим особистої гігієни;

здійснювати контроль за санітарним станом району розташування і приміщення батальйону, а також за доброякісністю використовуваної води;

контролювати якість харчування особового складу на навчаннях, польових заняттях і в стаціонарних умовах;

доповідати командиру батальйону про випадки і характери захворювань, а також про число хворих, спрямованих у медичну роту частини;

проводити заняття по спеціальній, тактико-спеціальній підготовці, тактичній медицині і вести санітарно-просвітню роботу в підрозділах батальйону;

керувати роботою бойових медиків рот;

отримувати із аптеки медичної роти медичне майно і забезпечувати ним МПБ і медичний персонал підрозділів батальйону;

дотримуватись правил збереження, заощадження, витрати медикаментів і використання медичного майна, стежити за дотриманням цих правил особовим складом МПБ бойовими медиками рот;

виконувати завдання з внутрішнього контролю шляхом управління ризиками в процесах, які виконує в рамках функціональних обов`язків (посадових інструкцій) покладених на нього; проводити тілесні огляди особового складу батальйону в лазневі дні; здійснювати контроль за лазнево-пральним обслуговуванням особового складу батальйону».

Суд першої інстанції зазначив, що у функціональних обов`язках начальника медичного пункту НОМЕР_3 окремого аеромобільного батальйону НОМЕР_6 окремої аеромобільної бригади відсутні такі обов`язки як «забезпечення своєчасного (надання інформації) внесення записів про зміни в облікових даних особового складу у відповідні облікові документи, які ведуться у штабі військової частини НОМЕР_1 », за невиконання яких позивачем відповідач-1 неодноразово безпідставно перекладав відповідальність на позивача в оскаржених наказах.

Вищезазначені обов`язки начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_1 передбачені Функціональними обов`язками корелюють положенням ст. 87-1 «Начальник медичної служби полку (окремого батальйону, батальйону)» та положенням ст. 110-1 «Начальник медичного пункту бригади (полку, окремого батальйону, батальйону) розділу 3 «Обов`язки посадових осіб, військовослужбовців рядового складу» Статуту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виконання функцій обліку особового складу та виплати грошового забезпечення військовослужбовцям - не входять до посадових обов`язків посадових осіб медичного пункту військової частини НОМЕР_1 : «ні на лікаря, ні на начальника медичного пункту Статутом не покладається обов`язку контролювати повернення особового складу з лікування оскільки такий обов`язок згідно Статуту виконують по команді черговий роти, головний сержант роти, командир роти та черговий військової частини».

Апелянт цитуючи абз. 9 статті 87-1 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 р. зазначив що «начальник медичної служби полку (окремого батальйону, батальйону) зобов`язаний: "організовувати якісне проведення медичного огляду та обстеження особового складу, особисто брати участь в амбулаторному прийомі, оглядати хворих, що перебувають у медичному пункті і направляються до закладів охорони здоров`я; знати стан хворих, що залишаються в медичному пункті, і контролювати їх лікування; знати стан хворих, що перебувають в інших закладах охорони здоров`я, і періодично їх відвідувати;"».

На думку суду відповідач помилково ототожнив такі поняття як «ведення обліку особового складу військової частини НОМЕР_1 , який перебуває у лікувальних закладах», та «знати стан хворих, що перебувають в інших закладах охорони здоров`я, і періодично їх відвідувати», та на цій підставі незаконно притягнув позивача до повної матеріальної відповідальності.

Порядок відправлення військовослужбовців на стаціонарне лікування визначається ст. 260 Статуту, де вказується наступне: «На стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі, атестат на продовольство, довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) і медичну характеристику, а в разі вибуття на лікування за межі гарнізону - додатково атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.

Довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) складається начальником медичної служби військової частини, як правило, після проведення відповідного розслідування обставин отримання військовослужбовцем травми (поранення, контузії, каліцтва).

У разі якщо обстановка не дозволяє надати довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) до направлення військовослужбовця, який одержав травму (поранення, контузію, каліцтво), на лікування поза розташуванням військової частини, така довідка направляється до закладу охорони здоров`я або територіального центру комплектування та соціальної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України».

Тобто, про направлення військовослужбовця на лікування медичною службою військової частини лікарем здійснюється повідомлення чергового військової частини, який призначається щоденно наказом по військовій частині згідно ч. 3 ст. 286 Статуту.

Згідно ст. 299 Статуту на черговий військової частини після вечірньої повірки та ранкового огляду заслуховує доповіді чергових рот і складає відомість про відсутніх, а за наявності самовільно відсутніх - їх список. Цей список він подає командирові військової частини після ранкової доповіді.

Відповідно до абзацу 4 частини 1 ст. 312 Статуту, черговий роти зобов`язаний, зокрема, «знати місце перебування роти та порядок її виклику, наявність людей у роті, кількість осіб, що перебувають у наряді, хворих, заарештованих, звільнених із розташування військової частини чи відряджених у складі команд, а також наявність і точне місце знаходження зброї».

Згідно абзацу 11-12 частини 1 ст. 312 Статуту, черговий роти зобов`язаний: «одержувати від головного сержанта роти після вечірньої повірки відомості про відсутніх, а за наявності самовільно відсутніх - відомості про їх військові звання, прізвища, імена та по батькові і прибувати до чергового військової частини з доповіддю;

після ранкового огляду доповідати черговому військової частини про наявність особового складу роти, про надзвичайні події за ніч і подавати список тих, хто своєчасно не повернувся із звільнення, та самовільно відсутніх, а також тимчасово відсутніх з інших причин».

Відповідно до абз. 30 ст. 112 Статуту командир роти зобов`язаний «один раз на місяць звіряти дані ротного (корабельного) обліку особового складу, а також матеріальних засобів з обліковими даними військової частини».

Згідно абзацу 30 ст. 112-1 Статуту головний сержант роти зобов`язаний «один раз на місяць звіряти дані ротного обліку особового складу з обліковими даними військової частини».

Відповідно до пунктів 16,17 розділу ХІІ Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства Оборони України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України 15 вересня 2022 року № 280 (далі - Інструкція з обліку особового складу) «персональний облік особового складу, який вибув зі строю через загибель (смерть) поранення, хворобу та з інших причин, у підрозділах військових частин ведеться у такому порядку:

у відділенні та взводі - про всіх військовослужбовців, що вибули зі строю, командири відділень і взводів доповідають своєму безпосередньому командиру (керівнику) щодня в ході бою і після перевірки наявності особового складу після бою;

у роті (батареї), окремому підрозділі - на всіх військовослужбовців, що вибули зі строю, складається іменний список особового складу, який вибув зі строю (додаток 59). Іменний список особового складу, який вибув зі строю, щоденно подається командиру батальйону (дивізіону), до штабувійськової частини;

у батальйоні (дивізіоні, ескадрильї) - на підставі даних іменних списків особового складу, який вибув зі строю рот (батарей) і окремих підрозділів, про втрати особового складу, звірені з даними медичних підрозділів військової частини, складається загальний іменний список особового складу, який вибув зі строю, на особовий склад батальйону (дивізіону, ескадрильї), який разом із добовою відомістю щодня надається до штабу військової частини.

У штабі військової частини іменні списки особового складу, який вибув зі строю, подані командирами підрозділів, звіряються з даними обліку медичного пункту військової частини. В іменних списках робиться відмітка щодо того, хто з поранених і хворих перебуває в медичному підрозділі військової частини, хто вибув зі складу військової частини через поранення та з інших причин без відома медичних підрозділів частини. На підставі зазначених іменних списків особового складу, який вибув зі строю, даних обліку медичного підрозділу військової частини складається список загальних втрат особового складу (форма, строки і порядок надання інформації щодо загальних втрат особового складу встановлюються Генеральним штабом) та видається наказ по стройовій частині, за яким весь особовий склад, що загинув у бою, помер унаслідок поранення, контузії, каліцтва, хвороби та з інших причин, виключається із списків особового складу військової частини. Після видання наказу по стройовій частині про виключення із списків особового складу військової частини безповоротно вибулого особового складу, на них складається іменний список безповоротних втрат особового складу та надсилається у порядку, установленому пунктом 3 розділу XIII цієї Інструкції.»

Враховуючи вищезазначене, посада начальника медичної служби - начальника медичного пункту, яку займав позивач з 06.06.2022 по 03.05.2023, не передбачає обов`язку з персонального обліку особового складу військової частини, який вибув через поранення, хворобу та з інших причин.

Статті 82-84 Статуту визначають загальні повноваження начальників служб бригади, начальників розвідки, начальників зв`язку та начальників фізичної підготовки і спорту бригади і не стосуються предмету спору. Відповідачі не зазначив які саме положення статей 82-84 Статуту мали бути застосовані судом першої інстанції і в чому саме полягає істотне значення в їх застосуванні для вирішення спору.

Таким чином, не зазначення судом першої інстанції конкретних положень положень ст. ст. 82-84, 87-1, 110-1 Статуту не впливає на правильне вирішення справи по суті стосовно предмету спору і не може бути підставою для скасування рішення суду.

У Витязі з функцій (завдань) та функціональних обов`язків медичного пункту 122-х окремої аеромобільної бригади» від 16.05.2023 року не міститься обов`язків «по вжиттю заходів про своєчасне (надання інформації) внесення записів про зміни в облікових даних особового складу у відповідні облікові документи, які ведуться у штабі військової частини НОМЕР_1 ».

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ні на лікаря, ні на начальника медичного пункту а ні Статутом, а ні Інструкцією не покладається обов`язку контролювати повернення особового складу з лікування оскільки такий обов`язок згідно Статуту та Інструкції виконують по команді черговий роти, головний сержант роти, командир роти та черговий військової частини.

Статтями 261-262 Статуту встановлюється спеціальний порядок контролю перебування військовослужбовців у військових медичних закладах, де зазначається, що: «Про прибуття військовослужбовців, яких направлено до військового закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування, начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний у той самий день повідомити командира військової частини, з якої вони прибули, а про військовослужбовців, які прибули з інфекційними захворюваннями, - також найближчий санітарно-епідеміологічний заклад охорони здоров`я. Військовослужбовці, які захворіли в період відпустки або відрядження, на стаціонарне лікування направляються начальниками відповідних органів управління Служби правопорядку в гарнізонах або керівниками територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

262. Начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний за п`ять днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командира військової частини, з якої вони прибули. У день виписки із військового закладу охорони здоров`я військовослужбовцям видаються відповідні документи і вони самостійно (якщо не прибув супроводжуючий із військової частини) направляються до військової частини, з якої прибули. Після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту військової частини, де здають медичні документи; інші документи здаються сержантові із матеріального забезпечення (старшині) роти.

В особливий період медичні та інші документи направляються у електронному вигляді до військової частини закладом охорони здоров`я або територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. У разі неможливості направлення таких документів у електронному вигляді обов`язок по направленню документів у паперовому вигляді покладається на заклад охорони здоров`я або територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. Порядок направлення медичних та інших документів встановлюється Кабінетом Міністрів України».

Нормами частин 1 та 2 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч вказаним процесуальним нормам вищенаведені доводи відповідачами жодним чином не спростовані і вказують на відсутність за посадою, яку займав позивач, обов`язку щодо контролю за своєчасним поверненням військовослужбовців після лікування для продовження служби та контролю за виплаченим грошовим забезпеченням.

Крім вищезазначеного, судом встановлено, що в провадженні Дружківського міського суду Донецької області перебували справи за матеріалами, які надійшли з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ,уродженця: м. Львів, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 УВМА, який служить лікарем медичного пункту, старший лейтенант медичної служби військової частини НОМЕР_1 , за ч. 2 ст. 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення № 229/60/24; №229/8830/23; №229/57/24; №229/59/24; №229/8267/23; №229/6919/23; №229/6927/23; №229/6258/23; №229/6259/23; №229/5490/23; №229/4314/23.

Зокрема, постанова Дружківського міського суду Донецької області від 17 липня 2023 року у справі 229/4314/23 містить такий зміст:

« … 29 червня 2023 року до Дружківського міського суду Донецької області надійшов протокол про адміністративне правопорушення серії А4165 № 170від 20.06.2023 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 .

В протоколі зазначено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 10.05.2023 р.№ 1249 було призначено службове розслідування за фактом не прибуття з лікувального закладу до військової частини військовослужбовця військової служби призваного за мобілізацією, який знаходиться у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_5 , який повинен був прибути до військової частини НОМЕР_1 - 22.12.2022 року.

В ході проведення службового розслідування встановлено факт, що солдат ОСОБА_5 був безпідставно відсутній на військовій службі з 22.12.2022 року та факт недбалого ставлення до військової служби посадовою особою медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 , а саме: виконуючи обов`язки військовослужбовця передбачені ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 р. та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами, перебуваючи на посаді начальника медичної служби-начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , в період часу з 22.12.2022 року по14.03.2023 року, не забезпечив своєчасне (надання інформації) внесення записів про зміни в облікових даних особового складу у відповідні облікові документи, які ведуться у штабі військової частини НОМЕР_1 , відносно солдата ОСОБА_5 , що призвело до відсутності контролю за місцем перебування, під час дії правового режиму «воєнний стан», солдата ОСОБА_5 , що призвело до безпідставного нарахування та виплаті солдату ОСОБА_5 грошового забезпечення та додаткової винагороди, чим заподіяно матеріальну шкоду державі у розмірі 37415 (тридцять сім тисяч чотириста п`ятнадцять) грн. 94 коп., чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 172-15 КУпАП.

29 червня 2023 року до Дружківського міського суду Донецької області надійшов протокол про адміністративне правопорушення серії А4165№ 173 від 20.06.2023 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 .

В протоколі зазначено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 11.05.2023 р.№ 1254 було призначено службове розслідування за фактом не прибуття до лікувального закладу для проходження ВЛК та не повернення до військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця військової служби призваного за мобілізацією, який знаходиться у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_6 , який повинен був прибути до лікувального закладу для проходження ВЛК - 11.01.2023 року.

В ході проведення службового розслідування встановлено факт, що солдат ОСОБА_6 був безпідставно відсутній на військовій службі з 11.01.2023року та факт недбалого ставлення до військової служби посадовою особою медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 , а саме: виконуючи обов`язки військовослужбовця передбачені ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 р. та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами, перебуваючи на посаді начальника медичної служби-начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , в період часу з 11.01.2023 року по 06.05.2023 року, не забезпечив своєчасне (надання інформації) внесення записів про зміни в облікових даних особового складу у відповідні облікові документи, які ведуться у штабі військової частини НОМЕР_1 , відносно солдата ОСОБА_6 , що призвело до відсутності контролю за місцем перебування, під час дії правового режиму «воєнний стан», солдата ОСОБА_6 , що призвело до безпідставного нарахування та виплаті солдату ОСОБА_6 грошового забезпечення та додаткової винагороди, чим заподіяно матеріальну шкоду державі у розмірі 40292 (сорок тисяч двісті дев`яносто дві) грн. 18 коп., чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 172-15 КУпАП.

05 липня 2023 року до Дружківського міського суду Донецької області надійшов протокол про адміністративне правопорушення серії А4165№ 154 від 29.05.2023 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 .

В протоколі зазначено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 26.04.2023 р.№ 1041 було призначено службове розслідування за фактом відсутності на лікуванні у військовій частині НОМЕР_7 військовослужбовця військової служби призваного за мобілізацією, майора ОСОБА_7 , який повинен був прибути на лікування до військової частини НОМЕР_1 - 01.09.2022.

В ході проведення службового розслідування встановлено факт, що майор ОСОБА_7 був безпідставно відсутній на військовій службі з 01.09.2022року та факт недбалого ставлення до військової служби посадовою особою медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 , а саме: не забезпечив своєчасне(надання інформації) внесення записів про зміни в облікових даних особового складу у відповідні облікові документи, які ведуться у штабі військової частини, відносно майора ОСОБА_7 , що призвело до відсутності контролю за місцем перебування, під час дії правового режиму «воєнний стан», майора ОСОБА_7 , що призвело до безпідставного нарахування та виплаті майору ОСОБА_7 грошового забезпечення та додаткової винагороди, чим заподіяно матеріальну шкоду державі у розмірі 112 495 (сто дванадцять тисяч чотириста дев`яносто п`ять) грн. 04 коп., чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 172-15КУпАП.

Із урахуванням вищенаведеного та зважаючи на те, що адміністративні протоколи складені відносно однієї особи за вчинення кількох адміністративних правопорушень та одночасно розглядаються в одному суді, то дані справи про адміністративні правопорушення: ЄУН 229/4314/23(провадження № 3/229/2563/2023), ЄУН 229/4316/23 (провадження №3/229/2564/2023) та ЄУН 229/4459/23 (провадження № 3/229/2622/2023), підлягають об`єднанню в одне провадження.

Диспозиція ч. 2 ст. 172-15 КУпАП передбачає наступні склади адміністративного правопорушення: недбале ставлення військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду.

У зв`язку з відсутністю в КУпАП тлумачення поняття «недбале ставлення до військової служби», для вирішення даних спірних правовідносин суд застосовує аналогію закону.

Згідно статті 425 КК України, а саме коментарю до неї - недбале ставлення до військової служби полягає у невиконанні або неналежному виконанні військовою службовою особою своїх обов`язків, передбачених законами, військовими статутами, положеннями, наказами командування.

Під невиконанням обов`язків розуміють невиконання дій, які входять у коло службових обов`язків, під неналежним виконанням нечітке, формальне або неповне здійснення обов`язків.

Відповідно до Примітки 1 ст.172-13 КУпАП та Примітки 1 ст. 425 КК України під військовими службовими особами розуміються військові начальники, а також інші військовослужбовці, які обіймають постійно чи тимчасово посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків, або виконують такі обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування.

Виконання спеціальних доручень службового характеру, не пов`язаних зі здійсненням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, не дає підстав розглядати такого військовослужбовця як військову службову особу.

Відповідно до роз`яснень Національного агенства з питань запобігання корупції № 11 від 29.12.2021 року, адміністративно-господарські функції (обов`язки) - це обов`язки з управління або розпорядження державним, комунальним майном (установлення порядку його зберігання, переробки, реалізації забезпечення контролю за цими операціями тощо). Такі повноваження в тому чи іншому обсязі є у начальників планово-господарських, постачальницьких, фінансових відділів і служб, завідуючих складами, магазинами, майстернями, ательє, їх заступників, керівників відділів підприємств, відомчих ревізорів та контролерів тощо.

Організаційно-розпорядчі функції (обов`язки) - це обов`язки щодо здійснення керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форм власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, комунальних підприємств, установ або організацій, їхні заступники, керівники структурних підрозділів(начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їхні заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо).

Згідно п.7 Розділу ІІ Інструкції зі складання протоколів та оформлення матеріалів про військові адміністративні правопорушення до протоколу долучаються матеріали (докази), що підтверджують факт вчинення військового адміністративного правопорушення (рапорти посадових осіб, заяви, пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків правопорушення, інші документи, які стосуються правопорушення).

Матеріали, які долучаються до протоколу, повинні містити достовірну інформацію, відповідати вимогам законодавства та правилам діловодства.

Обов`язок щодо збирання доказів та оформлення матеріалів про військове адміністративне правопорушення покладається на уповноважену посадову особу, яка складає протокол.

Відповідно до копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №69 від 11.03.2022 р., який міститься в матеріалах справи, молодшого лейтенанта ОСОБА_1 призначено на посаду «лікаря медичного пункту» військової частини НОМЕР_1 за штатно-посадовою категорією «старший лейтенант медичної служби».

Але до протоколів про адміністративні правопорушення А4165 № 172 від20.06.2023 р., А4165 № 173 від 20.06.2023 р., А 4165 № 154 від 29.05.2023 р. не долучено жодних належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтвердили, що ОСОБА_1 є військовим начальником або іншим військовослужбовцем, який обіймає постійно чи тимчасово посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або виконує такі обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування.

Суду не доведено, які саме посадові обов`язки не було виконано ОСОБА_1 і яким законодавством передбачено їх виконання. До матеріалів справи не долучено посадової інструкції ОСОБА_1 , яка б дала змогу суду встановити обставини вчинення правопорушення.

Тому суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не відноситься до військових службових осіб в розумінні приписів ст. 173-13 КУпАП і відповідно не є суб`єктом вчинених адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 172-15, ч.2 ст. 172-15, ч.2 ст. 172-15 КУпАП.

Також, відповідно до "Інструкції зі складання протоколів та оформлення матеріалів про військові адміністративні правопорушення", затвердженої Наказом Міністерства оборони України 23 жовтня 2021 року №329,зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 грудня 2021 року за№1622/37244, під час викладення обставин правопорушення у протоколі обов`язково зазначаються місце та час його вчинення, суть правопорушення, які саме протиправні дії (бездіяльність) вчинила(допустила) особа, стосовно якої складається протокол, які норми законодавства порушено, та робиться посилання на нормативний акт, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.

Однак, в порушення вимог вищезазначеної Інструкції та ст.256 КУпАП, в протоколах про адміністративні правопорушення не зазначено час вчинення правопорушень та які саме посадові обов`язки не виконано ОСОБА_1 , що призвело до недбалого ставлення військової службової особи до військової служби, в умовах особливого періоду.

З урахуванням положень ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах «Малофєєва проти Росії»(рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії»(рішення від 20.09.2016 року, заява № 926/08), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Відповідно до п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» доказування має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак неможна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумних сумнівом.

У зв`язку з вищенаведеним, суд позбавлений можливості встановити обставини вчинення адміністративного правопорушення та наявність складу адміністративного правопорушення.

Склад адміністративного правопорушення це наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу в цілому. Подія правопорушення пов`язана з відбуттям певного явища, тобто факту правопорушення. Така подія може бути обумовлена як усвідомленими діяннями, так і не залежними від волі і бажання особи.

Відсутність факту правопорушення автоматично означає і відсутність складу правопорушення.

Суть адміністративного правопорушення повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеного у статті КУпАП та нормам інших законів, якими передбачено відповідальність за вчинення чітко визначених законодавством України протиправних дій.

Серед ознак суті адміністративного правопорушення повинно бути посилання на конкретний чинний нормативно-правовий акт, яким встановлюються відповідні правила та якого не дотрималась особа, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Норма ст. 172-15 КУпАП є бланкетною та сама по собі не розкриває складу адміністративного правопорушення, не визначає сутності дії чи бездіяльності посадової особи, які можливо кваліфікувати як «недбале ставлення військової службової особи до військової служби».

Згідно з чинним законодавством України, кожна особа має право знати у вчиненні якого правопорушення її підозрюють, обвинувачують. Неконкретність та незрозумілість обвинувачення є порушенням пункту «а» ч.3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та права на захист.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю в разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Отже, наявні в матеріалах справи докази не дають підстав поза розумним сумнівом дійти висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст.172-15, ч.2ст.172-15, ч.2 ст. 172-15 КУпАП, а відтак провадження у справі підлягає закриттю згідно п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 36, 247, 251, 283-284, 287, 289, 291 КУпАП, суддя постановив -

Об`єднати в одне провадження справи про адміністративні правопорушення ЄУН 229/4314/23 (провадження № 3/229/2563/2023), ЄУН229/4316/23 (провадження № 3/229/2564/2023) та ЄУН 229/4459/23 (провадження № 3/229/2622/2023) відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 172-15 КУпАП.

Провадження по справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст.172-15, ч.2 ст. 172-15, ч.2 ст.172-15 КУпАП стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 закрити за відсутністю події і складу адміністративних правопорушень на підставі п.1 ч.1 ст.147 КУпАП».

До аналогічних висновків дійшов Дружківський міський суд Донецької області також при розгляді справ № 229/60/24; №229/8830/23; №229/57/24; №229/59/24; №229/8267/23; №229/6919/23; №229/6927/23; №229/6258/23; №229/6259/23; №229/5490/23 за протоколами про адміністративні правопорушення, складеними відповідачем-1 відносно ОСОБА_1 за аналогічними обставинами, які відповідають обставинам притягнення позивача до матеріальної відповідальності, що є підставами позову у цій адміністративній справі.

За приписами частин 4 та 6 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Постановами суду у справах про адміністративні правопорушення встановлена відсутність фактів недбалого ставлення до військової служби позивачем за обставинами, які були підставами видання оскаржених у цій справі наказів. Вказані висновки Дружківського міського суду Донецької області є обов`язковими для адміністративного суду при розгляді цієї справи.

За приписами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З наведених підстав, дослідивши наявні матеріали справи, доводи та заперечення сторін, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині скасування окремих пунктів наказів відповідача-1 в частині, що стосується позивача, та зобов`язання відповідача-1 нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення, утримане відповідно до наказів, які визнані протиправними та скасовані відповідно до цього судового рішення.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 утриматись від стягнення з позивача сум, передбачених наказами Військової частини НОМЕР_1 , рішення суду першої інстанції особами, які беруть участь у справі, не оскаржуються, а тому відсутні підстави для надання правового аналізу відповідним висновкам суду у рамках даного апеляційного провадження.

Щодо посилання відповідача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права відповідності оскаржуваного рішення нормам процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до аб.2 ч.2 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи».

В ч. 3 ст. 317 КАС України міститься перелік порушень норм процесуального права, які є підставами для обов`язкового скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідачем в апеляційній скарзі не вказав жодної з вищезазначених підстав для скасування рішення суду першої інстанції..

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб».

На підставі оскаржуваних наказів до позивача відповідачем заявляється вимога про стягнення грошових коштів у сумі 1.562.516,08 гривень, що перевищує суму в вищевказаній нормі.

В клопотанні про розгляд справи за правилами загального позовного провадження представником позивача зазначалось, що «справа має виключне значення для позивача, в зв`язку із незаконним покладанням на нього відповідачем1 та відповідачем2 надмірного матеріального тягаря у вигляді повної матеріальної відповідальності у вищезазначеному розмірі та є передмовою до притягнення його до кримінальної відповідальності Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 378 від 05.04.2024 року (копія додається).

В ухвалі суду першої інстанції від 02.08.2024 р. суд зазначає, що, враховуючи характер спірних правовідносин та розмір спірної грошової суми, передбаченої оскарженими наказами, справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження.

На думку відповідача порушення процесуальних норм судом першої інстанції при прийнятті рішення про розгляд справи за правилами загального провадження також полягає в тому, що «не передбачено процедури подання позивачем клопотання про розгляд справи за правилами загального провадження після відкриття провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження». Суд першої інстанції при прийнятті ухвали про розгляд справи за правилами загального позовного провадження «не з`ясувавши думку Військової частини НОМЕР_1 щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, не з`ясувавши обставин, якими обумовлено затримку в подані представника позивача клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження від 12.06.2024 року, поважності причин такої затримки за відсутності установленого КАС України порядку зміни правил розгляду справи з спрощеного провадження на загальне провадження безпідставно задовольнив таке клопотання».

Відповідно до положень ч. 6 ст. 260 КАС України, що визначає порядок прийняття рішення судом про розгляд справи за правилами загального позовного провадження: «Якщо суд вирішив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, але в подальшому постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розгляд справи починається зі стадії відкриття провадження у справі. У такому випадку повернення до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не допускається».

Вищезазначена норма не встановлює строків чи обмежень щодо подання стороною клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, крім того, уповноважує суд прийняти таке рішення з власної ініціативи та не зобов`язує суд враховувати думку сторін.

Таким чином, в діях суду відсутні порушення норм процесуального права в питанні вирішення справи за правилами загального позовного провадження, а заперечення скаржника є не обґрунтованими та такими що суперечать положенням ч. 6 ст. 260 КАС України.

Відповідач безпідставно вважає, що судом першої «підготовче засідання фактично не було проведено, а передбачені статтею 180 КАС України дії, необхідні для правильного і своєчасного розгляду справи по суті не були вчинені», а також «суд першої інстанції передчасно закрито підготовче провадження у справі, не з`ясувавши думку сторін та не вживши всіх необхідних заходів необхідних для належного розгляду справи по суті». При цьому відповідачі не обґрунтував які ж саме процесуальні дії мали б бути на його думку вчинені і яких саме заходів необхідних для розгляду справи по суті суд першої інстанції не вжив.

Суд зазначає, що відповідач скористався своїм правом на подання відзиву, доказів та додаткових письмових заперечень по справі. В матеріалах справи відсутні клопотання відповідача про необхідність вчинення судом якихось дій чи заходів, необхідних для належного розгляду справи по суті.

В ухвалі суду першої інстанції від 02.08.2024 р. про призначення слухання справи до розгляду за правилами загального провадження вказано наступне: «Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який триває.

Відповідно до рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022, тимчасово до усунення вищезазначених обставин: - на час існування небезпеки для учасників провадження, пов`язаної з перебуванням останніх у приміщенні Донецького окружного адміністративного суду, судові засідання за особистої участі учасників судового процесу не проводяться; - учасники судових засідань та інші громадяни мають право надсилати документи, що стосуються розгляду судових справ, без особистого прибуття до приміщення суду: через особистий кабінет в системі «Електронний суд» або у разі неможливості надсилання через систему «Електронний суд» - електронною поштою на (з обов`язковим підписанням всіх документів кваліфікованим електронним підписом).

У зв`язку з бойовими діями на території Донецької області підготовче судове засідання буде проведено за участю сторін лише за умов відсутності оголошення повітряної тривоги та загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи під час судового засідання. В іншому випадку підготовче судове засідання буде проведено в порядку письмового провадження».

Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження з міркувань безпеки учасників справи, що не є істотним порушенням норм процесуального права в якості підстави для скасування рішення суду.

Відповідачі зазначає, що «суд першої інстанції розпочав розгляду справи по суті з порушенням строків передбачених ч. 1 ст. 193 КАС України» та, що «оскаржуване рішення було ухвалене без призначення дати судового засідання».

2 вересня 2024 року суд першої інстанції прийняв ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті. В даній ухвалі суд помилково призначив судове засідання на 2 вересня 2024 року і надалі ухвалою про виправлення описки від 16 жовтня 2024 року суд уточнив дату судового засідання розгляду справи по суті - «зазначивши вірну дату призначення справи до судового розгляду по суті - 02 жовтня 2024 року». Також в даній ухвалі суд зазначив, що «Ухвала в частині виправлення описки може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Першого апеляційного адміністративного суду». Також даною ухвалою суд першої інстанції визначив дату судового засідання по суті - 18 листопада 2024 року.

Ухвалою від 11 листопада 2024 року суд першої інстанції прийняв рішення про відмову в участі у судовому засіданні в режимі відео конференції та повідомив, «що відповідно до рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022, тимчасово до усунення вищезазначених обставин: - на час існування небезпеки для учасників провадження, пов`язаної з перебуванням останніх у приміщенні Донецького окружного адміністративного суду, судові засідання за особистої участі учасників судового процесу не проводяться».

В подальшому рішення було прийнято в письмовому провадженні 28 листопада 2024 року, в чому не вбачається порушень норм процесуального права.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно пропущення позивачем строку звернення до суду із цим позовом, слід зазначити наступне.

Велика Палата Верховного Суду аналізуючи застосування правового інституту строків звернення до адміністративного суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19 вказала, що закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин пропуску такого строку. Вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22 колегія суддів зазначила, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду по справі № 990/29/22 від 06 лютого 2025 року зазначено, що строк звернення до суду існує не для того, щоб надавати можливість суб`єкту владних повноважень уникнути відповідальності. Триваюче право повинно бути захищено, а триваюче порушення - припинено, тобто протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути оскаржена до суду в будь-який час за весь період, протягом якого вона триває. В іншому разі суб`єкт владних повноважень отримав би легітимацію з боку держави у формі забезпечення можливості зловживання правом та безкінечне продовження протиправної поведінки з огляду на відсутність дієвого механізму спонукання до виконання обов`язку.

Судом першої інстанції в ухвалі про поновлення строку звернення до суду від 25.11.2024 було надано оцінку цьому питанню, та суд дійшов висновку, що строк звернення позивача до суду було пропущений з поважних причин. Такий висновок суду першої інстанції, колегія суддів вважає правильним, та погоджується з ним.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі № 200/2323/24 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі № 200/2323/24 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 20 березня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І. В. Сіваченко