Справа № 280/12207/24
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2025-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

21 березня 2025 року Справа № 280/12207/24 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла (уточнена) позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 №210 від 05.06.2024 року Про оголошення результатів службового розслідування.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що являється донькою ОСОБА_2 . Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №210 від 05.06.2024 року «Про оголошення результатів службового розслідування» за порушення вимог статей ч. 1 ст. 4 Дисциплінарного Статуту ЗСУ, ч. 2 ст. 11, ст. 16, ст. 128 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, у відповідності до статей 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ солдата ОСОБА_2 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено «ДОГАНУ» та за нез`явлення до місця служби без поважних причин солдата ОСОБА_2 позбавлено додаткової винагороди і премії у повному обсязі за червень 2024 року та грошове забезпечення з 01.06.2024 не нараховано. ОСОБА_1 вважає такий наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки 04.04.2024 року солдат ОСОБА_2 отримав поранення: закрита черепно-мозкова травма, садна лобної ділянки голови, перелом променевих кісток лівої стопи, що підтверджується довідкою про обставини травми від 10.04.2024 року, № 2/1019 та 29.04.2024 року ОСОБА_2 отримав направлення на стаціонарне лікування після реабілітації до КНП Госпіталь ветеранів війни ЗОР. Станом на 01.06.2024 року інформація про його виписку не надходила. Зазначає, що за недоведеності нез`явлення до місця служби без поважних причин ОСОБА_2 за відсутності доказів, що він перебуває на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, або загинув внаслідок отриманого поранення, військова частина НОМЕР_1 не мала підстав видавати акт службового розслідування, наказ на його підставі, та вважати завершеним службове розслідування. Дія наказу, виданого на підставі безпідставних висновків службового розслідування, позбавляють позивача подати до Військової частини НОМЕР_1 заяву про прийняття рішення про виплату сім`ї ОСОБА_2 грошового забезпечення належне, але не отримане ним до дня загибелі, та додаткової винагороди в розмірі 100 тис. грн. Просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 06.01.2025 позовну заяву було залишено без руху на підставі ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), позивачу було надано 10-денний строк з дня отримання вказаної ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 13.01.2024 продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення грошового забезпечення, на десять днів з дати отримання вказаної ухвали.

Ухвалою суду від 20.01.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно зі ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 отримав посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 .

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №62 від 02.03.2024 року солдата ОСОБА_2 зараховано до списків військової частини НОМЕР_1 Військової частини НОМЕР_4 . З 02.03.224 року зарахувати до списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення військової частини НОМЕР_1 та вважати таким, що посаду прийняв.

Відповідно до Довідки про обставини травми від 10.04.2024 № 2/1019 солдат призваний по мобілізації ОСОБА_2 04.04.2024 отримав травму: закрита черепно-мозкова травма, садна лобної ділянки голови, перелом променевих кісток лівої стопи.

Згідно листа військової частини НОМЕР_1 від 29.09.2024 №2/1182 ОСОБА_2 отримав направлення на стаціонарне лікування після реабілітації до КНП Госпіталь ветеранів війни ЗОР.

Актом службового розслідування за фактом нез`явлення з лікування військовослужбовця за призовом під час мобілізації старшого стрільця 2 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_2 , затвердженим т.в.о командира військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_3 05.06.2024, встановлено, що станом на 01.06.2024 не повернувся з лікування до місця несення служби солдат ОСОБА_2 , старший стрілець 2 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 . З 29.04.2024 він був направлений на лікування. Станом на 01.06.2024 інформація про його виписку не надходила. Протягом травня 2024 року неодноразово були здійснені спроби вийти з ним на зв`язок, однак жодного разу він не відповів і не перетелефонував. Солдат ОСОБА_2 не повернувся до місця служби з лікування 01.06.2024 без вагомих на те причин. На момент вчинення правопорушення солдат ОСОБА_2 вважається військовослужбовцем, який проходить службу за призовом під час мобілізації. Вказані вище неправомірні дії призвели до порушення встановленого порядку несення військової служби, що спричинило ускладнення при забезпеченні боєздатності та бойової готовності взводу звязку військової частини НОМЕР_1 . В діях даного військовослужбовця вбачаються ознаки правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а саме: «Самовільне залишення військової частини або місця служби в умовах воєнного стану».

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.06.2024 № 210 «Про оголошення результатів службового розслідування», за порушення вимог статей ч. 1 ст. 4 Дисциплінарного Статуту ЗСУ, ч. 2 ст. 11, ст. 16, ст. 128 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, у відповідності до статей 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ солдата ОСОБА_2 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено «ДОГАНУ» та за нез`явлення до місця служби без поважних причин солдата ОСОБА_2 позбавлено додаткової винагороди і премії у повному обсязі за червень 2024 року та грошове забезпечення з 01.06.2024 не нараховано.

Відповідно до Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із винесеним військовою частиною НОМЕР_1 наказом від 05.06.2024 № 210 «Про оголошення результатів службового розслідування» ОСОБА_1 звернулась до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.

Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Тож завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Згідно із висновком, сформованим в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 18-рп/2004 термін «порушене право», який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Згідно усталеного підходу, який знаходить своє відображення в багатьох судових рішеннях Верховного Суду, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення (подібний за змістом висновок висловлений, зокрема, Верховним Судом у постанові від 14.02.2022 у справі № 200/9772/18-а).

Отже, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулося порушення її прав.

Так судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду з проханням скасувати наказ відповідача, яким її батька ОСОБА_2 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді «догани» і, як наслідок, позбавлено додаткової винагороди і премії за червень 2024 року та не нараховано грошове забезпечення з 01.06.2024.

Суд зазначає, що оцінка акту за результатами службового розслідування, в тому числі оцінка дій посадових осіб щодо його складання, викладення у ній висновків, а також щодо самих висновків розслідування, надається при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого за результатами такого розслідування.

Таким актом індивідуальної дії, що породжує певні права та обов`язки є наказ, що прийнятий за результатами розгляду акту. Саме наказ і є у цій справі предметом судового аналізу щодо відповідності вимогам чинного законодавства.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зпу справі № 3/35-313 вказано, що "… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію".

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи "правового акта індивідуальної дії" правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що "правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)" стосуються окремих осіб, "розраховані на персональне (індивідуальне) застосування" і після реалізації вичерпують свою дію.

Наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 05.06.2024 № 210 «Про оголошення результатів службового розслідування» вичерпав свою дію, а службове розслідування звершено.

Поряд із цим, ні акт службового розслідування, ні наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності скасовано не було.

Інакше кажучи, з установлених судом обставин вбачається, що стосовно позивачки суб`єкт владних повноважень (відповідач) не приймав рішень, не вчиняв дій та не допускав бездіяльності.

Судом зазначає, що оскаржуваний наказ стосується безпосередньо померлого ОСОБА_2 , а позивачкою не надано до суду доказів, яким чином цей наказ порушує безпосередньо її права та інтереси.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність на час звернення із цим позовом до суду, порушення прав та інтересів позивача.

Так, в обґрунтуванні своїх вимог, позивач зазначає, що відповідачем порушені її права в контексті позбавлення можливості подати до Військової частини НОМЕР_1 заяву про прийняття рішення про виплату сім`ї ОСОБА_2 грошового забезпечення та додаткової винагороди в розмірі 100 тис. грн.

Проте обставини, на які покликається позивачка, зводяться до протиправності притягнення її батька до дисциплінарної відповідальності та не наведено переконливих мотивів щодо невиплати їй належного її батьку грошового забезпечення та що в цій частині порушені її права та інтереси.

Межі зазначеної правової ситуації не дають підстав вважати, що прийняття оскаржуваного наказу відповідачем порушує чи якимсь чином зачіпає індивідуальні права і законні інтереси позивачки, які потребують судового захисту.

Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу відмовити повністю.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 21 березня 2025 року.

Суддя А.В. Сіпака