Справа № 260/4585/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/4585/24 пров. № А/857/28189/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання: Прачук І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року у справі №260/4585/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними (головуючий суддя першої інстанції Микуляк П.П., час ухвалення - не вказано, місце ухвалення м. Ужгород, дата складання повного тексту 10.10.2024),-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про:

- визнати протиправним та скасування мобілізаційного розпорядження, поіменний список ІНФОРМАЦІЯ_2 №6501 від 07.06.2024 в частині призову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на військову службу по мобілізації та направлення для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 ;

- визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 №160 від 08.06.2024 в частині зарахування та призначення молодшого сержанта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 сержантом резерву 2 взводу резерву сержантського складу 3 роти резерву сержантського складу військової частини НОМЕР_1 , ВОС - 790182А;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 виключити солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , прийняти рішення щодо достроково звільнення ОСОБА_1 від проходження військової служби в Збройних силах України під час мобілізації в запас та надати можливість повернутися до сина інваліда ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позовна заява мотивована тим, що в червні 2024 працівники ІНФОРМАЦІЯ_2 доставили позивача до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою з`ясування військово-облікових даних.

Позивачем було повідомлено працівників ІНФОРМАЦІЯ_2 , що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації через те, що в нього на утриманні перебуває неповнолітня дитина з інвалідністю, всі необхідні документи для підтвердження даного факту надає. З невідомих причин представниками ТЦК не було взято до уваги зазначене та після уточнення військово-облікових даних позивача було направлено для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією з метою визначення ступеня придатності до проходження військової служби. За результатами військово-лікарської комісії позивача визнано придатним до проходження військової служби та незважаючи на наявність права на відстрочку було надано повістку та мобілізаційне розпорядження, після чого у складі команди направлено до місця несення служби до військової частини НОМЕР_1 , де його і було зараховано до списків особового складу вказаної військової частини. Позивач мав та має на утриманні неповнолітнього сина (дитина з інвалідністю), батьком якого і являється згідно свідоцтва про народження. Зазначає, що саме ІНФОРМАЦІЯ_5 , як орган на який законом покладено обов`язок щодо перевірки наявності підстав для відстрочки від призову під час мобілізації на військову службу, не переконався в тому, що позивач, як батько дитини з інвалідністю підпадає під вимоги п.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», тобто не підлягає мобілізації. Позивач будучи батьком дитини з інвалідністю в порушення вимог п.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», статті 1 Закону України «Про оборону України», ч.6 ст.2, ч.1 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Указу №64/2022, Указу №65/2022 та підпункту 1 пункту 252 Положення №1 153/2008, був незаконно призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період. Наведений вище факт і є підставою для задоволення даного позову.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано мобілізаційне розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо ОСОБА_1 . Скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 №160 від 08.06.2024 в частині зарахування та призначення молодшого сержанта ОСОБА_1 сержантом резерву 2 взводу резерву сержантського складу 3 роти резерву сержантського складу військової частини НОМЕР_1 , ВОС 790182А. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 вчинити дії щодо надання ОСОБА_1 відстрочки від призову під час мобілізації, як батьку, який виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем військовою частиною НОМЕР_1 подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду як в частині скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 №160 від 08.06.2024 в частині зарахування та призначення молодшого сержанта ОСОБА_1 сержантом резерву 2 взводу резерву сержантського складу 3 роти резерву сержантського складу військової частини НОМЕР_1 , ВОС - 790182А, так і в загальному необґрунтованим, безпідставним та таким, що підлягає скасуванню.

Суть доводів апелянта зводиться до того, що рішення про мобілізацію та призов є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, який станом на час розгляду позову ОСОБА_1 вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби.

Після видання спірного наказу виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом №2232-ХІІ та Положенням №1153/2008.

ОСОБА_1 був доставлений до військової частини НОМЕР_1 з усіма документами, які були необхідні для його зарахування до списків особового складу військової частини.

Оскаржуваний позивачем наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 160 від 08.06.2024 винесений на виконання та відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», відповідно до Мобілізаційних розпоряджень Генерального штабу Збройних Сил України та Мобілізаційних директив ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Тобто, командир військової частини НОМЕР_1 із дотриманням вимог чинного законодавства, виконав вимоги чинного законодавства та виніс оскаржуваний наказ із дотриманням правил субординації, підпорядкування із дотриманням положень про облік військовослужбовців.

Так, після підготовки особового складу командиром військової частини НОМЕР_1 на виконання наказу командира військової частини НОМЕР_2 (особовому складу) від 13.07.2024 №13-РС винесено наказ (по стройовій частині) від 15.07.2024 №197, відповідно до якого молодшого сержанта ОСОБА_3 призначено сержантом резерву 40 запасної роти військової частини НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_2 .

З 17.07.2024 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 , справу та посаду здав і вибув до нового місця служби - військової частини НОМЕР_3 .

З урахуванням наведеного просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду у справі № 260/4585/24 від 30.09.2024р. та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_5 надіслав на адресу суду додаткові пояснення, просить врахувати дані пояснення та аргументи, викладені в заяві ІНФОРМАЦІЯ_6 при прийнятті обґрунтованого рішення по розгляду апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 , Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.09.2024 року по справі № 260/4585/24 - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представники відповідачів апеляційну скаргу підтримали, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 27 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_4 від 27 лютого 2016 року.

ІНФОРМАЦІЯ_8 у позивача народився син ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 .

Згідно витягу з протоколу ЛКК №023/1414 від 23.08.2023 та 214 від 04.10.2023, висновків спеціаліста від 23.08.2023 та 25.04.2023 та індивідуальною програмою реабілітації (ІПР) інваліда від 06.10.2021 року встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є дитиною з інвалідністю. Вказаний факт не заперечується сторонами.

05 червня 2024 року працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 було доставлено позивача до ІНФОРМАЦІЯ_6 з метою з`ясування військово-облікових даних. Після з`ясування та проходження ВЛК того ж дня згідно мобілізаційного розпорядження позивача було направлено до місця несення служби до Військової частини НОМЕР_1 .

08 червня 2024 року наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №160 від 08.06.2024 молодшого сержанта ОСОБА_1 сержанта резерву 2 взводу резерву сержантського складу 3 роти резерву сержантського складу, ВОС - 790182А, було зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення Військової частини НОМЕР_1 .

Суд першої інстанції позов задовольнив частково з тих підстав, що працівниками ІНФОРМАЦІЯ_6 під час мобілізаційних дій стосовно позивача по справі не було проведено повної перевірки щодо наявності чи відсутності підстав для відстрочки від призову під час мобілізації на військову службу, а з огляду на те, що позивач мав явне право на відстрочку як батько дитини з інвалідністю в порушення вимог п.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» відбулася ціла низка порушень чинного законодавства, що є підставою для визнання протиправним та скасування мобілізаційного розпорядження та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_5 вчинити дії щодо надання ОСОБА_1 відстрочки від призову під час мобілізації, як батьку, який виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років.

Апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції невірними та зазначає наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Позивач є громадянином України та відповідно є військовозобов`язаним.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ) введено в Україні воєнний стан з 24.02.2022 року. На момент виникнення спірних правовідносин та на момент розгляду даної адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». (далі - Закон №3543-XII).

Підстави звільнення від призову на військову службу під час мобілізації передбачені ст.23 Закону №3543-XII.

Зокрема, згідно з п.5 ч.1 ст. 23 Закон №3543-XII, відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації мають жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років.

Син позивача ОСОБА_2 , є дитиною з інвалідністю, що підтверджується витягами з протоколу ЛКК №023/1414 від 23.08.2023 та 214 від 04.10.2023, консультаційних висновків спеціаліста від 23.08.2023 та 25.04.2023 та індивідуальною програмою реабілітації інваліда від 06.10.2021 року встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , є дитиною з інвалідністю.

Ураховуючи наведені обставини та покликаючись на норми п.5 ч.1 ст. 23 Закону України №3543-XII та п. 58 Порядку № 560, суд першої інстанції висновував, що позивач має право на відстрочку від мобілізації, тому відповідно мобілізаційне розпорядження щодо ОСОБА_1 підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Апеляційний суд не заперечує наведеної вище підстави, яка надавала позивачу право на відстрочку до його мобілізації, однак вважає висновки суду першої інстанції помилковими з огляду на наступне.

Процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення визначає Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 (далі - Порядок № 560).

Згідно пункту 56 Порядку № 560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Відповідно до пункту 57 Порядку № 560 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі: голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу); члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).

Пунктом 58 Порядку № 560 визначено, що за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

Згідно з пунктом 60 Порядку №560, комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно пп. 8 п. 1 Додатку 2 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою КМУ №1487, саме на позивача покладений обов`язок надавати ТЦК та СП документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Отже, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що моменту оформлення відстрочки передує ряд активних дій, які військовозобов`язаний повинен вчинити для реалізації свого права.

В процесі мобілізаційних заходів щодо призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, Позивач не надав Відповідачу-1 жодних документів, які б підтверджували наявність у нього законних підстав для відстрочки від мобілізації, оформлення права на відстрочку від призову на військову службу у передбачений законодавством спосіб (довідка згідно з додатком 6 Порядку №560), а також про перебування в нього на утриманні дитини з інвалідністю.

Верховний Суд у постанові від 18 січня 2024 року у справі №280/6033/22 висловив правову позицію, відповідно до якої право на відстрочку від призову на військову службу кореспондує з обов`язком призовників, військовозобов`язаних, резервістів дотримуватися правил військового обліку, зокрема повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом (зокрема, районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки).

Позивач не виконав зазначені вимоги та не скористався своїм правом подання зави до РТЦК та СМ про надання відстрочки, тобто не реалізував своє право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, що відповідно вказує на відсутність порушень з боку працівників ІНФОРМАЦІЯ_6 , під час його мобілізації.

Суд першої інстанції також висновував, що ІНФОРМАЦІЯ_5 здійснив неналежну перевірку наявності у позивача дитини з інвалідністю.

Проте, судом першої інстанції не з`ясовано чи наявна можливість у відповідача перевірити вказану інформацію, ураховуючи норми ч. 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію», якими не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, апеляційний суд висновує, що позивач не реалізував своє право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, що вказує на відсутність підстав для скасування мобілізаційного розпорядження.

Крім цього, апеляційний суд вказує на наступне.

Пунктом 19 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні.

Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що «... за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 №9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Вказана правова позиція знайшла своє відображення з питання скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання відображена у сталій та послідовній позиції Верховного Суду України, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності.

Таким чином, мобілізаційне розпорядження щодо ОСОБА_1 вичерпало свою дію фактом його виконання.

Відповідно як похідна, не підлягає задоволенню позовна вимога про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_5 вчинити дії щодо надання позивачу відстрочки від призову під час мобілізації як батьку, який виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років.

Як уже зазначено вище, пунктом 58 Порядку № 560 визначено, що за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5.

Тобто позивач особисто повинен був подати заяв про надання відстрочки.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційним є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

У цій справі, судом надається оцінка оскаржуваному рішенню відповідача, яке прийняте останнім саме з тих мотивів, що були предметом перевірки на підставі досліджених у справі доказів та з урахуванням доводів та заперечень сторін саме щодо цих доказів та обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є контроль за законністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Таким чином, позовна вимога про зобов`язання Відповідача-1 надати позивачу відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації не могла бути задоволена судом першої інстанції, оскільки суд у спірних правовідносинах не може перебирати на себе повноваження іншого органу, в даному випадку Комісії при територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки з питань надання відстрочки.

Окрім цього, з 08.06.2024 року позивач перейшов до категорії військовослужбовців, а відтак, станом на сьогодні він вже не є військовозобов`язаним, та відповідно норми ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» про надання йому відстрочки від призову на військову службу більше не можуть застосовуватися до нього.

Щодо позовних вимог про зобов`язання командира військової частини виключити позивача із списків особового складу та звільнити позивача з військової служби, то апеляційний висновує наступне.

Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону №2232-XII.

Частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджено Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008.

Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог цього Положення, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 року.

Відповідно до пункту 12.1 розділу XII цієї Інструкції , звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення №1153/2008 (у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них).

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Додатком 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (пункт 12.11 розділу XII) визначено Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема передбачено, що при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №413 від 12.06.2013 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

За визначенням, наведеним в Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача №40 від 31.01.2024, рапорт (заява) - це письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, не розгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями прямих командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності. Для зручності в рапорті можна одразу зазначати всіх командирів від прямого до командира військової частини, але фактично подавати по команді і проставляти відповідні помітки подання, отримання та клопотання надалі нижчим командиром вищому.

За загальним правилом рапорт на звільнення має бути розглянутий командиром протягом 30 днів з моменту його реєстрації в стройовій частині.

Відповідно до Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» № 548-ХГУ від 24.03.1999 (із змінами чинними на момент виникнення спірних правовідносин) командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.

Таким чином, на командира, який віддає наказ покладається відповідальність за віддання законного наказу та контроль за його виконанням.

Відповідно до положень Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 № 280, зарахування до списків особового складу військової частини прибулого особового складу здійснюється наказом по стройовій частині у день їх прибуття до військової частини. Підставою для видання наказу про зарахування особового складу до списків військової частини для військовослужбовців є іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця.

ОСОБА_1 був доставлений до військової частини НОМЕР_1 з усіма документами, які були необхідні для його зарахування до списків особового складу військової частини.

Оскаржуваний позивачем наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 160 від 08.06.2024 винесений на виконання та відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», відповідно до Мобілізаційних розпоряджень Генерального штабу Збройних Сил України, Мобілізаційних директив ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Отже, командир військової частини НОМЕР_1 із дотриманням вимог чинного законодавства, виконав вимоги чинного законодавства та виніс оскаржуваний наказ із дотриманням правил субординації, підпорядкування із дотриманням положень про облік військовослужбовців.

Підставою для видання наказу про зарахування особового складу до списків військової частини для військовослужбовців є іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця.

Згідно матеріалів справи позивач був доставлений до військової частини НОМЕР_1 з мобілізаційним розпорядженням та наказом, на підставі яких позивача і було зараховано до списків особового складу згаданої військової частини.

Після видання наказу від 08.06.2024 №160 позивач рапортом за вх. №1154 від 08.06.2024 прийняв посаду сержанта резерву 2 взводу резерву сержантського складу 3 роти резерву сержантського складу в/ч НОМЕР_1 .

Крім цього, як пояснив представник військової частини, після підготовки особового складу командиром військової частини НОМЕР_1 на виконання наказу командира військової частини НОМЕР_2 (особовому складу) від 13.07.2024 №13-РС винесено наказ (по стройовій частині) від 15.07.2024 №197, відповідно до якого молодшого сержанта ОСОБА_1 призначено сержантом резерву 40 запасної роти військової частини НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_2 .

З 17.07.2024 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 , справу та посаду здав і вибув до нового місця служби - військової частини НОМЕР_3 .

Чинним законодавством не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказу про призов та про призначення до військової частини.

Вказаний наказ вже реалізований, а його скасування (навіть при очевидній протиправності такого ) не матиме наслідком звільнення позивача із військової служби.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення його з військової служби, в якому наводив вказані вище обставини чи інші підстави.

Крім цього, позовних вимог до військової частини НОМЕР_3 позивачем не завлено.

Отже, командир військової частини НОМЕР_1 із дотриманням вимог чинного законодавства, виконав вимоги чинного законодавства та виніс оскаржуваний наказ із дотриманням положень про облік військовослужбовців.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 5 лютого 2025 року по справі 160/2592/23 за позовом військовослужбовця до районного ТЦК і військової частини про визнання протиправними дій щодо призову і зобов`язання прийняти рішення про звільнення зі служби вказав, що « визнання процедури призову протиправною не спричиняє звільнення незаконно мобілізованого з військової служби, тобто, не відновлює попереднього становища особи, призваної на військову службу. Як зазначив КАС ВС, «процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною», тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу…

… відновлення порушеного права повинне відбуватися в межах спірних правовідносин за участю їх учасників.

У спірних правовідносинах порушеним було право позивача на належну процедуру його призову на військову службу під час мобілізації. Обраний же позивачем спосіб захисту порушеного права, який надалі застосували суди обох інстанцій за наслідками розгляду справи, звільнення з військової служби є неефективним, адже не вирішує правомірності акта, який приймається за результатом проведеної процедури призову позивача на військову службу.

Такий спосіб захисту порушеного права втручатиметься в інші правовідносини, які врегульовані іншими правовими нормами, що не досліджувалися судами попередніх інстанцій, і створюватиме ситуацію невиконуваності судового рішення».

З урахуванням наведеного позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають повністю.

Вказані вище обставини є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції задовольняючи частково позов, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову повністю.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року у справі №260/4585/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 20.03.2025