Справа № 165/5401/24
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 165/5401/24 пров. № А/857/1458/25

Восьмий апеляційний адміністративни й суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої С.Я.,

представника позивача Пивовара В.В.,

розглянувши у судовому засіданні (в режимі відеоконференції) в м. Львові апеляційну скаргу виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 24 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області в особі відділу державного архітектурно-будівельного контролю про скасування постанови,

суддя (судді) в суді першої інстанції Гайворонський О.В.,

час ухвалення рішення 09:19:01,

місце ухвалення рішення м. Нововолинськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

12 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області в особі відділу державного архітектурно-будівельного контролю, в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення від 26 листопада 2024 року № 2, складену відділом державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Нововолинської міської ради, про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1, ч. 5, ч. 9 ст. 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП); закрити справу про адміністративне правопорушення.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що постановою начальника відділу державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Нововолинської міської ради Гальчика С.М. по справі про адміністративне правопорушення № 2 від 26 листопада 2024 року його визнано винним у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 5, ч. 9 ст. 96 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500 грн. В оскаржуваній постанові вказано, що власники вбудованих приміщень ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з березня по квітень 2024 року на об`єкті будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , здійснили будівельні роботи з реконструкції, а саме: об`єднали приміщення 34-1 згідно «Інвентаризаційної справи від 20 лютого 1966 року № 293 на домоволодіння АДРЕСА_1 », виданої Луцьким міжміським бюро технічної інвентаризації, з приміщенням 35-1, зокрема провели демонтаж частини стіни шляхом розбирання кладки та оформлення утвореного отвору, як проходу між приміщеннями 34-1 та 35-1. Також зазначено, що внаслідок будівельних робіт відбулась зміна основних техніко-економічних показників об`єкта. Крім того, вказано, що вони розмістили у вбудованому приміщенні багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 заклад громадського харчування кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », чим змінили функціональне призначення приміщення. Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 здійснили реконструкцію вбудованих приміщень по АДРЕСА_1 без відповідних дозвільних документів, вказане приміщення закінчене будівництвом та експлуатується без прийняття в експлуатацію. Звертає увагу на те, що у постанові вказано, що будівельні роботи проводились в період часу з березня по квітень 2024 року, проте на той час вказане приміщення не перебувало у його користуванні, адже за договором оренди нерухомого майна від 06 жовтня 2023 року № 1, термін дії якого складає три роки з моменту підписання договору, воно було передано у користування ФОП ОСОБА_3 . Таким чином, вважає, що він не може бути суб`єктом вищевказаного правопорушення.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 24 грудня 2024 року позов задоволено. Скасовано постанову № 2 від 26 листопада 2024 року по справі про адміністративне правопорушення, винесену начальником відділу державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Нововолинської міської ради Гальчиком Сергієм Миколайовичем, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1, ч. 5, ч. 9 ст. 96 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1, ч. 5, ч. 9 ст. 96 КУпАП закрито.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що із наявної у матеріалах справи копії договору оренди нерухомого майна від 06 жовтня 2023 року № 1, термін дії якого складає три роки, слідує, що ФОП ОСОБА_1 нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 52,1 кв.м., передано в оренду ФОП ОСОБА_3 . Суд першої інстанції констатував, що відповідачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів вчинення об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого частинами 1, 5, 9 статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення, зазначеної в оскаржуваній постанові, саме ОСОБА_1 , а також не спростовано доводів позивача про те, що ОСОБА_4 не є суб`єктом даного правопорушення. З огляду на вказане, суд першої інстанції прийшов висновку про відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частинами 1, 5, 9 статті 96 КУпАП.

Не погодившись з прийнятим рішенням, виконавчий комітет Нововолинської міської ради Волинської області подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що позивачем не були подані жодні дозвільні документи на вищевказаний об`єкт, який кваліфіковано органом ДАБК як самочинний, не надано підтверджуючі документи, який суб`єкт містобудування та в який період здійснював реконструкцію даного об`єкту, а також не підтверджено, чи був цей об`єкт введений в експлуатацію згідно чинного законодавства. Окрім того, судом не встановлено, що об`єкт будівництва в експлуатацію в установленому законом порядку не введений, документів про прийняття об`єкта в експлуатацію ні при проведенні перевірки, ні при розгляді справи в суді, позивачем не надано, в зв`язку з чим експлуатація цього об`єкта позивачем є неправомірною. Також звертає увагу, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18 листопада 2024 року № 404186312 власниками вбудованих приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . При цьому, жодної інформації про договір оренди нерухомого майна від 06 жовтня 2023 року № 1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно немає, тому саме позивач має нести відповідальність відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Вказує, що у цій справі не підлягає доказуванню дотримання форми правочину та порядку його посвідчення чи державної реєстрації, а вищевказаний договір подано позивачем на підтвердження доводів щодо фактичного користування приміщенням іншою особою - ФОП ОСОБА_3 та у зв`язку з цим, невчинення ОСОБА_1 діянь, зазначених в оскаржуваній постанові.

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, покликався на доводи в ній викладені.

Відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, що відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, на підставі наказу відділу ДАБК виконавчого комітету Нововолинської міської ради від 18 листопада 2024 року №1 «Про проведення позапланової перевірки» видано направлення для проведення позапланового заходу № 1 для здійснення позапланової перевірки на об`єкті: «Реконструкція вбудованих приміщень на АДРЕСА_1 » щодо дотримання суб`єктами містобудування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил (а.с.49, 51).

За наслідками проведеної перевірки начальником відділу ДАБК Гальчиком С.М. складено акт № 1 від 22 листопада 2024 року щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності (а.с.41-48).

22 листопада 2024 року начальником відділу ДАБК Гальчиком С.М. внесено припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил (а.с.54-55).

22 листопада 2024 року начальником відділу ДАБК Гальчиком С.М. складено протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1, ч. 5, ч. 9 ст. 96 КУпАП (а.с.56-57).

Постановою № 2 від 26 листопада 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1, ч. 5, ч. 9 ст. 96 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 8500 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Порядок та підстави притягнення до адміністративної відповідальності регулюються КУпАП (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно із ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно зі ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

В свою чергу, згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 283 КУпАП України, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Відповідно до частин 1, 5, 9 ст. 96 КУпАП порушення вимог законодавства, будівельних норм, стандартів і правил та затверджених проектних рішень під час нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єктів чи споруд тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та на посадових осіб - від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання зазначених робіт, а також наведення недостовірних даних у такому повідомленні, вчинені щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), крім порушень, передбачених частиною четвертою цієї статті, тягнуть за собою накладення штрафу від п`ятисот до шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Експлуатація об`єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об`єкта до експлуатації, вчинені щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), крім порушень, передбачених частиною восьмою цієї статті, тягнуть за собою накладення штрафу від п`ятисот до шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Судом першої інстанції встановлено, що в оскаржуваній постанові вказано, що власники вбудованих приміщень ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період часу з березня по квітень 2024 року на об`єкті будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , здійснили будівельні роботи з реконструкції вбудованих нежитлових приміщень з втручанням у внутрішні несучі конструкції, а саме: об`єднали приміщення 34-1 згідно «Інвентаризаційної справи від 20 лютого 1966 року №293 на домоволодіння АДРЕСА_1 », виданої Луцьким міжміським бюро технічної інвентаризації, з приміщенням 35-1, (провели демонтаж частини стіни шляхом розбирання кладки та оформлення утвореного отвору, як проходу між приміщеннями 34-1 та 35-1. Внаслідок будівельних робіт відбулась зміна основних техніко-економічних показників об`єкта. Крім того, вони розмістили у вбудованому приміщенні багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 заклад громадського харчування кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », чим змінили функціональне призначення приміщення. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебудували об`єкт будівництва, змінивши функціональне призначення, внаслідок чого відбулась зміна основних техніко-економічних показників об`єкта, тобто здійснили реконструкцію вбудованих приміщень по АДРЕСА_1 без відповідних дозвільних документів. Реконструкція здійснена без відповідних дозвільних документів, що надають право на виконання будівельних робіт (замовником не було подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу ДАБК) та без належно розробленої та затвердженої проектної документації. Вказане приміщення закінчене будівництвом та експлуатується без прийняття в експлуатацію. Описаними діями ОСОБА_1 порушив статті 26,31,34, 36, частини 8 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», постанови Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт», пункту 12 постанови Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів». У постанові зазначено, що відповідальність за встановлені правопорушення, передбачена ч. 1, ч. 5, ч. 9 статті 96 КУпАП (а.с.52-53).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.38-39).

Із наявної у матеріалах справи копії договору оренди нерухомого майна від 06 жовтня 2023 року № 1, термін дії якого складає три роки, слідує наступне. ФОП ОСОБА_1 нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 52,1 кв.м., передано в оренду ФОП ОСОБА_3 . Майно передано в оренду з метою здійснення підприємницької діяльності заклад громадського харчування. Згідно з умовами договору (п.4.1.5) орендар не вправі без попереднього письмового погодження з орендодавцем проводити реконструкцію та капітальний ремонт (а.с.6).

Із копії технічного висновку, затвердженого 18 березня 2024 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 , слідує, що обстеження частини конструкцій внутрішньої несучої стіни будинку між вбудованими приміщеннями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , проведено на замовлення ФОП ОСОБА_3 (а.с.81).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують факт перебування у користуванні ФОП ОСОБА_3 зазначеного приміщення на підставі договору оренди № 1 від 06 жовтня 2023 року.

З урахуванням наведеного, на переконання суду апеляційної інстанції, відсутні підстави стверджувати що саме позивач здійснював будівельні роботи з реконструкції нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів вчинення об`єктивної сторони адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 5, ч. 9 КУпАП, зазначеної в оскаржуваній постанові, саме ОСОБА_1 .

Самі по собі акт перевірки від 22 листопада 2024 року, протокол про вчинення адміністративного правопорушення від 22 листопада 2024 року, постанова у справі про адміністративне правопорушення від 26 листопада 2024 року, без підтвердження іншими доказами, не доводять факт вчинення ОСОБА_1 вищевказаних адміністративних правопорушень.

Посилання скаржника на норми цивільного законодавства щодо нікчемності договору № 1 оренди нерухомого майна від 06 жовтня 2023 року з підстав відсутності його нотаріального посвідчення, не можуть братись судом до уваги, оскільки у цій справі не підлягає доказуванню дотримання форми правочину та порядку його посвідчення чи державної реєстрації, а вказаний договір подано позивачем на підтвердження доводів щодо фактичного користування приміщенням іншою особою ФОП ОСОБА_3 та у зв`язку з цим, невчинення позивачем діянь, зазначених в оскаржуваній постанові.

Відповідно до частини третьої статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування постанови № 2 від 26 листопада 2024 року по справі про адміністративне правопорушення, винесеної начальником відділу державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Нововолинської міської ради Гальчиком С.М., про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1, ч. 5, ч. 9 ст. 96 КУпАП, та закриття справи про адміністративне правопорушення відносно позивача.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області залишити без задоволення, а рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 24 грудня 2024 року у справі № 165/5401/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін