Справа № 120/9339/24
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/9339/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Слободонюк М.В.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

18 березня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Моніча Б.С. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 04 про відмову в перерахунку пенсії з урахуванням висновків рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/10070/23 від 06.02.2024;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області нараховувати та виплачувати пенсію за вислугу років згідно пункту "е" статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення з дати набрання законної сили даним рішенням суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року позов задоволено.

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

Так, на переконання апелянта, оскаржуваним рішенням №04 від 06.02.2024 позивачці відмовлено у переведенні на пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення» на виконання рішення суду від 06.02.2024 року у справі №120/10070/23 у зв`язку з недоцільністю.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.

Позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Вінницькій області та з 01.12.2001 отримувала пенсію за вислугу років згідно ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як працівник охорони здоров`я.

Відповідно до заяви від 07.09.2007 позивача було переведено на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі також Закон від 09.07.2003 № 1058-IV) з урахуванням ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення (далі також Закон № 1788-XII), яку позивачка отримує по даний час.

Надалі, 06.02.2023 позивачка звернулась до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про перехід на інший вид пенсії за іншим законом. Рішенням відповідача від 06.02.2023 № 04 їй було відмовлено у переході з пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до Закону № 1058-IV на пенсію за іншим законом у зв`язку з відсутністю необхідних документів для визначення права на даний вид перерахунку.

Позивач не погодилась з такою відмовою пенсійного органу та оскаржила згадане вище рішення в судовому порядку.

Зокрема, як свідчать матеріали справи, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 06.02.2024 по справі №120/10070/23 визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області від № 04 від 06.02.2023 та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивачки від 06.02.2023 щодо призначення пенсії за вислугу років з врахуванням висновків суду, зазначених у цьому рішення.

На виконання рішення суду від 06.02.2024 по справі №120/10070/23, ГУ ПФУ у Вінницькій області було повторно розглянуто заяву позивача та винесено інше рішення № 04 про відмову в перерахунку пенсії з урахуванням висновків Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/10070/23 від 06.02.2024.

Зазначене рішення про відмову в перерахунку пенсії обґрунтоване тим, що відповідно до ст. 51 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Оскільки на даний час позивач досягла пенсійного віку визначеного ст. 26 Закону №1058-IV, то, на думку відповідача, правових підстав для призначення пенсії за вислугу років вже не має.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

За результатом розгляду матеріалів справи суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість вимог позову та наявність підстав для їх задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон №1058-IV).

Відповідно до ст. 10 цього Закону особі, яка має одночасне право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

За положеннями ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Відповідно до п.16 розділу XV ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Як передбачено ст.51 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Положеннями ст.52 ЗУ "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Відповідно до п. «е» ст.55 ЗУ "Про пенсійне забезпечення", у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213 та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911, право на пенсію за вислугу років мали працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Змінами, внесеними Законом № 213 підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ.

Законом № 911 встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону № 1788) за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Таким чином, ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019, а тому застосуванню підлягає пункт «е» статті 55 Закону № 1788-XII в редакції до внесення відповідних змін, згідно з якою право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка перебуває на пенсійному обліку у ГУ ПФУ у Вінницькій області, де з 01.12.2001 по 07.09.2007 отримувала пенсію за вислугу років згідно ст. 55 Закону 1788-ХІІ, а з 07.09.2007 отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 згідно Закону № 1058-IV з урахуванням ст. 13 Закону 1788-ХІІ.

На момент звернення із заявою від 06.02.2023 про перехід на інший вид пенсії позивачка мала вік понад 65 років та мала страховий стаж понад 28 років 5 місяців, що власне не заперечується відповідачем та відображено у оскаржуваному рішенні.

Отже, на момент звернення до відповідача із такою заявою позивачка мала право на призначення наступних пенсій: пенсії за віком (згідно зі ст. 26 Закону № 1058-IV); пенсії за віком на пільгових умовах (згідно п. «б» ст. 13 Закону 1788-ХІІ); пенсії за вислугу років (згідно ст. 55 Закону 1788-ХІІ).

При цьому, судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 45 Закону № 1058-IV, ст. 22 Закону 1788-ХІІ кожна з вищезазначених пенсій, на які має право позивачка, призначається особі довічно.

Судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції, що оскільки позивачка має право на отримання пенсії за віком, за Списком № 2 зі зменшенням пенсійного віку та пенсії за вислугу років, то вона і має право обирати, яка саме пенсія повинна бути їй призначена.

На час подання заяви від 06.02.2023 про перехід на пенсію за вислугу років як працівнику охорони здоров`я, пунктом е статті 55 Закону № 1788-ХІІ було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. А згідно з згаданими вище приписами ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону України Про пенсійне забезпечення, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного та обгрунтованого висновку, що позивачка, як працівник охорони здоров`я, маючи відповідний стаж роботи, має право на звернення за призначенням пенсії за вислугу років у будь-який час і відмова у призначенні їй пенсії за вислугу років є порушенням її конституційних прав.

В свою чергу, твердження відповідача про те, що оскільки станом на момент розгляду заяви позивачка вже досягла пенсійного віку, а тому відсутні правові підстави для призначення їй пенсії за вислугу років, доцільно відхилені судом першої інстанції, оскільки до правових підстав для призначення пенсії за вислугу років відноситься досягнення необхідного страхового та спеціального стажу не залежно від віку. Натомість, жодних доказів та посилань на норми законодавства щодо того, що після досягнення 60 років особа втрачає право на пенсію за вислугу років відповідачем не надано.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області № 04 щодо відмови в перерахунку пенсії позивачу з урахуванням висновків рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/10070/23 від 06.02.2024 та необхідність його скасування.

Окрім того, зважаючи на те, що права позивача порушені, і прийняття рішення на її користь належить до безпосередніх повноважень органу Пенсійного фонду України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належним способом захисту прав позивача є необхідність зобов`язання відповідача нараховувати та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років згідно пункту "е" статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення з дати набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

В контексті викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Моніч Б.С. Гонтарук В. М.