Справа № 320/1476/24
Суддя: Заїка Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1476/24 Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Заїки М.М.,

суддів: - Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,

при секретарі - Руденку Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (далі також Національне агентство, АРМА, відповідач), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ АРМА від 06 грудня 2023 року № 630/9-03-ос «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору внутрішнього контролю та оцінки ризиків центрального апарату АРМА з 08 грудня 2023 року;

- стягнути з АРМА на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 грудня 2023 року по день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі включно.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає про безпідставність свого звільнення на підставі оскаржуваного наказу відповідача у зв`язку з порушенням визначеної законом процедури такого звільнення. Зокрема, вказує, що їй при звільненні не було запропоновано рівнозначну або нижчу посаду державної служби для переведення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що чинне законодавство містить чітку заборону переведення працівників призначених без конкурсного відбору на інші посади державної служби. Відповідно, якщо переведення обмежене дією режиму воєнного стану, вивчення переважних прав нівелюється прямою забороною вказаного вище закону про неможливість переведення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що відповідачем не дотримано вимог законодавства щодо процедури звільнення позивача з посади. Відповідачем не було перевірено та враховано наявності у позивача переважного права на залишення на роботі, та не було запропоновано наявних вакансій за аналогічними посадами.

Позивач наголошує, що оскільки вона розпочала роботу в АРМА ще з 2020 року, і її звільнення під час воєнного стану та призначення на посаду категорії «Б» зумовлено виключно специфікою організації трудових відносин у період воєнного стану, та не зумовлене іншими факторами, як то відсутність належної компетенції, досвіду роботи тощо.

При цьому, на переконання позивача, судом неправильно визначено співвідношення норм Закону України «Про державну службу» і Закону України «Про правовий режим воєнного стану», адже будь-яких змін щодо процедури звільнення державних службовців в умовах воєнного стану до статті 87 Закону України «Про державну службу» не внесено, а відтак звільнення позивача у зв`язку з скороченням посади без пропонування іншої рівноцінної посади суперечить як нормам цього Закону, так і приписам Кодексу законів про працю України і міжнародному законодавству. Підкреслює, що судом помилково ототожнено поняття «переведення державного службовця» та «пропозиція вакантних посад державної служби при звільненні», адже законодавством не заборонено повторно призначати особу на державну службу у порядку, визначеному частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Шостим апеляційним адміністративним судом ухвалою від 24 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзивів на апеляційну скаргу.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги.

Зауважив, що звільнення позивача відбулось із дотриманням законодавства України, підстава звільнення визначена правильно, процедура звільнення дотримана.

При цьому відповідач наголошує, що позивач в апеляційній скарзі помилково вважає, що норми Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування державної служби та місцевого самоврядування у період дії воєнного стану», яким внесено зміни, зокрема, до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачають спрощену процедуру вступу на посади державної служби та посади в органах місцевого самоврядування саме для новопризначених у період дії воєнного стану.

Позивач подала заперечення проти викладеного у відзиві на апеляційну скаргу, в якому окрім пояснень, які вона зазначала в апеляційній скарзі, позивач зауважує, що у штатному розписі Національного агентства не відбувалося скорочення її посади, а по факту відбулось формальне перейменування посади.

Також позивач подала клопотання про врахування під час апеляційного розгляду справи інформації Національного агентства України з питань державної служби, яка розміщена на її офіційному веб-сайті щодо запобігання безпідставному припиненню державної служби в умовах воєнного стану.

Водночас відповідач подав додаткові пояснення у справі, в яких додатково зазначив, що при конкуренції норм частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» та частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», застосуванню підлягають норми частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», як спеціальної у спірних правовідносинах у період дії воєнного стану.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивач доводи апеляційної скарги підтримала та просила суд вимоги останньої задовольнити повністю.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача. Вказував на безпідставність позовних вимог та законність оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Керуючись положеннями частини першої статті 308 КАС України, колегія суддів здійснювала перегляд оскаржуваного судового рішення в межах апеляційної скарги позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Встановлено, що наказом Національного агентства від 20 січня 2020 року № 28/9-03-ос ОСОБА_1 призначено з 22 січня 2020 року на посаду головного спеціаліста відділу управління ризиками центрального апарату АРМА в порядку переведення з Міністерства юстиції України.

Наказом Національного агентства від 01 липня 2022 року № 183/9-03-ос ОСОБА_1 переведено на посаду головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту центрального апарату Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, під час воєнного стану.

Наказом Національного агентства від 04 липня 2022 року № 188/9-03-ос ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за взаємною згодою із суб`єктом призначення з 07 липня 2022 року.

Водночас, з 08 липня 2022 року наказом АРМА від 04 липня 2022 року № 189/9-03-ос ОСОБА_1 призначено на посаду завідувача Сектору внутрішнього контролю та оцінки ризиків центрального апарату АРМА.

Наказом Національного агентства від 10 серпня 2023 року № 174 «Про затвердження структури та штатної чисельності центрального апарату Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» затверджено структуру та штатну чисельність центрального апарату АРМА.

Наказом Національного агентства від 22 серпня 2023 року № 184 «Про введення в дію штатного розпису на 2023 рік центрального апарату Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» введено в дію штатний розпис на 2023 центрального апарату АРМА з 23 серпня 2023 року.

Відповідно до вказаного штатного розпису на 2023 рік посаду завідувача Сектору внутрішнього контролю та оцінки ризиків скорочено, натомість введено посаду головного спеціаліста координації внутрішнього контролю та оцінки ризиків апарату АРМА.

07 листопада 2023 року, у зв`язку із скороченням посади завідувача Сектору внутрішнього контролю та оцінки ризиків, позивачу вручено попередження про наступне звільнення. У цьому ж попередженні проінформовано, що державні службовці, призначені на посади державної служби відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування державної служби та місцевого самоврядування у період дії воєнного стану» не можуть бути переведені на інші посади державної служби.

Наказом від 06 грудня 2023 року № 630/9-03-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до пункту 1 частини першої та частини четвертої статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу» звільнено ОСОБА_1 з посади завідувача Сектору внутрішнього контролю та оцінки ризиків центрального апарату Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, з 07 грудня 2023 року.

Не погоджуючись з таким наказом відповідача та вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на встановлені законодавством обмеження щодо неможливості переведення державного службовця на іншу посаду у випадку призначення його на таку посаду на умовах Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

При цьому суд першої інстанції зауважив, що нормативно встановлена заборона переведення на інші посади державної служби осіб, призначених на посаду відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», унеможливлює покладення на Національне агентство обов`язку з пропонування ОСОБА_1 вакантних посад при її звільненні у зв`язку із скороченням посади державної служби.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу».

Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83 Закону України «Про державну службу», пунктом 4 частини першої якої передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

За правилами частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення, на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Відповідно до частини другої статті 49-2 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частиною шостою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Отже, за наведеним вище правовим регулюванням підставою для попередження про звільнення та подальше звільнення державного службовця є, зокрема, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Таким чином, процедура звільнення державного службовця у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне вивільнення, а так само і на момент видання оскаржуваного наказу в цій справі врегульована нормами Закону України «Про державну службу» (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законами № 117-IX та № 440-IX), що виключає застосування до спірних правовідносин КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 09 червня 2022 року у справі № 380/3269/20, від 28 липня 2022 року у справах № 140/6353/20, № 380/3613/20, № 380/3645/20, № 380/3655/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 380/3764/20.

За ініціативою суб`єкта призначення відповідно до частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» однією з підстав для припинення державної служби є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Наведене свідчить, насамперед, про можливість у суб`єкта призначення розірвати трудовий договір з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу з будь-яким державним службовцем.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 420/3541/20.

Щодо посилання позивача на те, що у штатному розписі Національного агентства взагалі не відбулося скорочення посад, а мало місце їх формальне перейменування, що свідчить про умисні дії, спрямовані виключно на звільнення працівників, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Верховний Суд у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 зазначив, що право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу.

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 10 Постанови Пленуму від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», зміни в організації виробництва і праці - це раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо.

Рішення роботодавця про «зміни в організації виробництва і праці» може бути зумовлене різними причинами, зокрема, вдосконаленням, перепрофілюванням виробництва, зменшенням обсягу виробництва продукції (надання послуг), фінансовою неспроможністю, стратегією розвитку бізнесу, відповідно, це зумовлює зменшення кількості працівників певних професій і спеціальностей, необхідних для виконання роботи.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про наявність у межах спірних правовідносин саме обставин скорочення посади державної служби, яку обіймала позивач, внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу, що підтверджується наказами Національного агентства від 10 серпня 2023 року № 174 та від 22 серпня 2023 року № 184.

У постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц та від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц зазначено, що суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Згідно зі статтею13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.

Також, в контексті вказаного суд звертає увагу, що відповідно до пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» Голова Національного агентства, зокрема, затверджує штатний розпис та кошторис Національного агентства.

Викладене свідчить про наділення Голови Національного агентства дискреційними повноваженнями щодо визначення структури центрального апарату в цілому та його окремих самостійних підрозділів.

При цьому, як правильно зауважив Київський окружний адміністративний суд, у площині цього спору не може надаватися оцінка доцільності та правомірності зміни структури та штатного розпису центрального апарату Національного агентства, оскільки затвердження його структури та штатного розпису відноситься до повноважень Голови Національного агентства.

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 753/9240/18 при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Аналогічну за змістом правову позицію висловив Верховний Суд й у постанові від 14 грудня 2023 року у справі № 420/13741/20, зробивши висновок, що вносити зміни до штату, на кшталт тих, про які йдеться у цій справі, є прерогативою керівника поліції на підставі пропозиції керівника територіального управління поліції. Останній, у свою чергу, самостійно визначає доцільність скорочення тих чи інших посад, виходячи з інтересів служби, орієнтуючись на досягнення мети виконання покладених на поліцію завдань. Принагідно зауважити, що такі повноваження керівника ГУНП є дискреційними, адже саме на нього законодавчо покладено обов`язок щодо організації добору, розстановки та професійного навчання поліцейських.

За таких обставин, посилання позивача на неврахування судом фактично «штучної» зміни у штатному розписі центрального апарату Національного агентства колегія суддів вважає помилковим.

Крім того, правомірність зміни структури та штатного розпису центрального апарату Національного агентства на підставі наказів від 10 серпня 2023 року № 174 та від 22 серпня 2023 року № 184 не є предметом позову у цій справі. Указані накази є чинними та у судовому порядку скасовані не були, а доказів протилежного суду не надано.

У зв`язку із військовою агресією російської федерації на території України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан.

Режим воєнного стану регламентовано Законом України «Про правовий режим воєнного стану», який визначає зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад.

Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

Разом з тим, відповідно до статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» вказаний Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності. представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану»

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених ст. 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Таким чином, в період дії воєнного стану обмежуються конституційні права і свободи людини і громадянина, зокрема, щодо можливості переведення державних службовців на інші посади державної служби, якщо такі службовці були призначені без конкурсного відбору в період дії воєнного стану.

Встановлено, що ОСОБА_1 була призначена на посаду завідувача Сектору внутрішнього контролю та оцінки ризиків центрального апарату АРМА наказом Національного агентства від 04 липня 2022 року № 189/9-03-ос без конкурсного відбору.

З урахуванням викладених вище норм чинного законодавства та враховуючи, що позивач була призначена без конкурсного відбору у період дії воєнного стану, переведення на іншу посаду не могло бути реалізовано, у зв`язку з дією на території України правового режиму воєнного стану.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 28 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, враховуючи вищевикладене, частина третя статті 87 Закону України «Про державну службу», яка визначає чітку послідовність дій роботодавця у разі переведення працівника та вивчення його переважних прав, не може бути застосована, оскільки суперечить положенням Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Закон України «Про правовий режим воєнного стану» містить заборону переведення працівників призначених без конкурсного відбору на інші посади державної служби. Відповідно, якщо переведення обмежене дією режиму воєнного стану, вивчення переважних прав нівелюється прямою заборону вказаного вище закону про неможливість переведення.

При цьому, відповідно до позиції Національного агентства України з питань державної служби, викладеної на офіційному веб-сайті у розділі «Відповіді на запитання, що надходили від служб управління персоналом щодо призначення осіб на посади державної служби під час воєнного стану» (питання 7 - чи можна перевести на іншу посаду державної служби державного службовця, призначеного відповідно до змін, передбачених Законом № 259, тобто без конкурсу) вбачається, що оскільки частина п`ята статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» містить імперативну заборону на переведення державних службовців та посадових осіб місцевого самоврядування, призначених в період воєнного стану без конкурсів, то переведення таких осіб на будь-які інші посади державної служби або служби в органах місцевого самоврядування не допускається. При цьому, після відновлення конкурсів на посади державної служби, у разі визначення державного службовця, призначеного в період дії воєнного стану відповідно згаданих змін, переможцем конкурсу на посаду, яку він займає, або на іншу посаду державної служби, його необхідно буде звільнити і призначити без застосування інструменту переведення.

Таким чином, доводи позивача в цій частині суд вважає необґрунтованими, з огляду на урегульованість дій роботодавця у період дії воєнного стану під час застосування пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Суд критично ставиться до посилання позивача на відсутність з боку відповідача пропозиції щодо рівнозначних посад, оскільки за змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з зазначено, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Згідно частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пункту 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Відповідно до наявного в матеріалах справи листа Національного агентства «Про попередження про наступне звільнення» позивача 07 листопада 2023 року було попереджено про наступне звільнення з займаної посади, у зв`язку з скороченням посади завідувача Сектору внутрішнього контролю та оцінки ризиків, з чим позивач ознайомилася під особистий підпис та отримала примірник такого попередження.

Позивача звільнено з 08 грудня 2023 року, тобто з дотриманням 30 денного терміну.

За наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність спірного наказу Національного агентства від 06 грудня 2023 року № 630/9-03-ос «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування оскаржуваного наказу.

Оскільки позовні вимоги про поновлення позивача на посаді, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, є похідними від вимог про скасування наказу звільнення зі служби, відтак підстави для їх задоволення також відсутні.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними посилання скаржника на висновки Верховного Суду, які, на його думку, не були враховані судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення, скільки вони висловлені у справах, фактичні обставини яких не є подібними зі справою яка розглядається.

Відповідно до статті 6 КАС України та статті 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З огляду на наведене апеляційний суд надав правову оцінку визначальним доводам апеляційної скарги. Суд зауважує, що не надання оцінки іншим доводам сторін жодним чином не відобразилось на повноті та об`єктивності дослідження судом обставин справи та не вплинуло на результат апеляційного розгляду.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 48, 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку, відповідно до статті 328 КАС України.

Головуючий суддя М.М. Заїка

Судді Є.О. Сорочко

Є.В. Чаку

Повний текст постанови складено та підписано 18 березня 2025 року.