Справа № 120/5546/24
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

18 березня 2025 р. Справа № 120/5546/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області про стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 03 березня 2019 року він уклав контракт про проходження служби цивільного захисту із Головним управлінням Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області.

Під час проходження служби в органах цивільного захисту позивача 19 квітня 2019 року було призвано на строкову військову службу та відправлено до міста Житомир для її проходження.

Позивач повідомив керівника Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області про призов його на строкову військову службу та збереженням за ним гарантій, передбачених частинами 3 та 4 статті 119 Кодексу законів про працю України.

Водночас 19 квітня 2019 року начальник Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області видав наказ № 121, яким звільнив ОСОБА_1 з органів цивільного захисту у зв`язку з призовом на військову службу.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач оскаржив такий наказ в судовому порядку.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року у справі № 120/1630/19-а у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Проте постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року, рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року скасовано та прийнято нову постанову, якою скасовано наказ Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області від 19 квітня 2019 року № 121 та поновлено ОСОБА_1 з 19 квітня 2019 року на службі цивільного захисту.

Після поновлення позивача в органах цивільного захисту від продовжив службу у Збройних Силах України відповідно до контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, а 02 березня 2022 року звільнився в запас Збройних Сил України відповідно до наказу Головного управління Державної служби України у Вінницькій області № 59 від 23 лютого 2022 року.

Проте, як зазначає позивач, в період з 21 листопада 2019 року по 02 березня 2022 року йому не виплачено гарантовані виплати, передбачені частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, а тому вважає, що з відповідача слід стягнути середній заробіток за такий період.

Ухвалою суду від 01 травня 2024 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою витребувано у Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області інформацію про середньоденний розмір заробітку ОСОБА_1 у лютому 2019 року та в березні 2019 року, а також інформацію щодо його грошового забезпечення у лютому 2019 року та в березні 2019 року.

09 травня 2024 року представником відповідача подану до суду витребувану судом інформацію.

14 травня 2024 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що предметом судового розгляду в адміністративній справі № 120/1630/19-а були підстави та обставини звільнення позивача зі служби цивільного захисту у зв`язку з призовом його на строкову військову службу на підставі рішення районної (міської) призовної комісії, а також виплата середнього заробітку за час проходження виключно строкової військової служби. На виконання ухваленого у справі № 120/1630/19-а рішення суду наказом Головним управлінням державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області від 24 січня 2020 року № 25 позивача поновлено на посаді пожежного рятувальника караулу 11 державної пожежно-рятувальної частини (м. Козятин Козятинського району) 2 державного пожежно-рятувального загону з 19 квітня 2019 року та здійснено виплату середнього заробітку за час проходження строкової військової служби за період з 19 квітня 2019 року по 20 листопада 2019 року включно.

Наказом Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області від 23 лютого 2022 року № 59 позивача звільнено з органів ДСНС України у зв`язку із закінченням строку контракту з 02 березня 2022 року.

Як зазначає представник відповідача далі, статтею 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом та визначено зокрема такі види військової служби: строкова військова служба та військова служба за контрактом осіб рядового складу.

Тобто, представник відповідача стверджує, що підстави прийняття та умови проходження строкової військової служби та військової служби за контрактом осіб рядового складу є абсолютно різними.

При цьому в період з 21 листопада 2019 року по 02 березня 2022 року позивач перебував на військовій службі за контрактом особи рядового складу, а не на строковій військовій службі.

Вказаний контракт не був предметом судового розгляду в адміністративній справі № 120/1630/19-а, а тому і не розглядалося питання виплати позивачу середнього заробітку за час проходження ним військової служби за контрактом осіб рядового складу.

Таким чином, на думку представника відповідача, постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року в адміністративній справі № 120/1630/19-а, на яку посилається позивач, як на підставу задоволення позовних вимог, не має преюдиційного значення для виплати позивачу середнього заробітку за час проходження ним військової служби за контрактом осіб рядового складу, укладеного 06 вересня 2019 року.

Далі представник відповідача вказує на те, що в порушення пункту 31 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2013 року № 593, позивач жодним чином не повідомив Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області про укладення вказаного вище контракту про проходження військової служби від 06 вересня 2019 року. Про даний контракт Головному управлінню Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області стало відомо лише 26 квітня 2024 року при надходженні адміністративного позову до електронного кабінету відповідача.

Тобто, представник відповідача стверджує, що після закінчення проходження позивачем строкової військової служби (з квітня 2019 року по 06 вересня 2019 року), правовий статус ОСОБА_1 був невідомий Головному управлінню Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області.

Також представник відповідача звертає увагу суду на те, що 15 квітня 2019 року до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області надходила заява ОСОБА_1 щодо застосування до нього гарантій, передбачених частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України виключно у зв`язку з призовом на строкову військову службу.

За наведених обставин представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

23 травня 2024 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якій додатково наведені аргументи щодо задоволення позовних вимог.

24 травня 2024 року представником відповідача в порядку, передбаченому статтею 164 Кодексу адміністративного судочинства України, подано до суду заперечення, у яких наполягає на безпідставності заявлених позовних вимог ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

03 березня 2019 року між ОСОБА_1 та Головним управлінням ДСНС України у Вінницькій області в особі начальника Шевчука Р.Б. підписано контракт про проходження служби цивільного захисту № 22/2019.

Згідно з пунктом 3 цього контракту такий укладено строком на 3 (три) роки.

19 квітня 2019 року наказом з кадрових питань (особового складу) Головного управління ДСНС України у Вінницькій області № 121 прапорщика служби цивільного захисту ОСОБА_1 , пожежного-рятувальника караулу 11 державної пожежно-рятувальної частини (м. Козятин) 2 державного пожежно-рятувального загону звільнено відповідно до Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу із органів ДСНС України у запас Збройних Сил на підставі статей 173, 176 пункту 9 Положення (у зв`язку з призовом на строкову військову службу).

Вважаючи наказ від 19 квітня 2019 року № 121 протиправним, позивач за захистом своїх прав та інтересів звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду.

Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року у справі № 120/1630/19-а у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Проте постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року, рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року скасовано та прийнято нову постанову, якою скасовано наказ Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області від 19 квітня 2019 року № 121 та поновлено ОСОБА_1 з 19 квітня 2019 року на службі цивільного захисту та стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 19 квітня 2019 року по 20 листопада 2019 року в сумі 68568,87 гривень.

06 вересня 2019 року між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 , з одного боку, та ОСОБА_1 , з іншого, укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на три роки.

Наказом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області від 23 лютого 2022 року № 59 ОСОБА_1 з 02 березня 2022 року звільнено з органів ДСНС України відповідно до статей 173, 176 пункту 1 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Проте в період з 21 листопада 2019 року по 02 березня 2022 року ОСОБА_1 не виплачено гарантовані виплати, передбачені Кодексом законів про працю України, у зв`язку із чим він подався до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі по тексту - Закон № 2232-XII; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Приписами частин 1-3 статті 1 Закону № 2232-XII передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Відповідно до статті 2 Закону № 2232-XII проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно з частинами 1, 2 статті 39 Закону № 2232-XII призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Відповідно до частин 1-3 статті 119 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України; в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Суд зауважує, що часткову мобілізацію в Україні оголошено та проведено у декілька етапів, зокрема: Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014 - починаючи з 18 березня 2014 року по 01 травня 2014 року; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06 травня 2014 року № 454/2014 - починаючи з 07 травня 2014 року по 20 червня 2014 року; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 21 липня 2014 року № 607/2014 - починаючи з 24 липня 2014 року по 06 вересня 2014 року; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року № 15/2015 - починаючи з 20 січня 2015 року у три черги протягом 210 діб по 17 серпня 2015 року.

Верховний Суд в постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 824/876/18-а наголосив, що з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до положень Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» законодавець пов`язує настання особливого періоду. При цьому сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації, у свою чергу, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду та в проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.

Разом із цим зазначені Укази Президента України мали мету - звільнення у запас військовослужбовців за призовом під час попередніх хвиль мобілізації. Тобто, вказані Укази не можуть розглядатися як такі, що завершують дію особливого періоду. Припинення особливого періоду відбулося після введення воєнного стану.

Із системного аналізу наведених вище правових норм слідує, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в яких вони працювали на час призову/прийняття на військову службу.

Виплата середнього заробітку вказаним особам здійснюється підприємствами, установами, організаціями, на яких зберігалося місце роботи такої особи.

При цьому статус відповідача та умови проходження військової служби працівником (чи то строкова військова служба чи військова служба за контрактом) не впливають на обов`язок установи з виплати позивачу середнього заробітку, так як обов`язок з виплати таким працівникам середнього заробітку поширювався на усі установи та організації незалежно від підпорядкування та форми власності.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 16 січня 2020 року у справі №814/1905/17.

Суд наголошує, що гарантії щодо збереження за працівником місця роботи, посади та середнього заробітку за час затримки на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з указаними нормами, є безумовними.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 818/777/17, від 10 лютого 2021 року у справі № 522/4116/19, від 12 квітня 2021 року у справі № 265/8076/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 278/843/20.

Так, суд установив, що позивач на час укладення контракту про проходження служби цивільного захисту № 22/2019 (03 березня 2019 року), який діяв по 02 березня 2022 року, проходив службу в Головному управлінні Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області.

Зазначені обставини свідчать про те, що з часу укладення контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу (06 вересня 2019 року) на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 39 Закону № 2232-XII та статтею 119 КЗпП України, зокрема щодо збереження за ним середнього заробітку в установі.

Оскільки такий обов`язок відповідач не виконував, тому виплату середнього заробітку своєму працівнику не здійснював.

Відтак ухилення відповідача від надання позивачеві встановлених законом гарантій свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Суд уважає необґрунтованими доводи представника відповідача про те, що на позивача не розповсюджуються вказані гарантії, оскільки в силу наведених правил обов`язок щодо забезпечення збереження місця роботи, посади і середнього заробітку працівників, прийнятих на військову службу за контрактом (у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби взамін строкової військової служби), під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення покладений без виключення на всі підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування та форми власності.

При цьому суд враховує те, що з 19 липня 2022 року набрали чинності норми Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації ї трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ), якими, зокрема, внесено зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України, в якій слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Отже, з 19 липня 2022 року положення частини третьої статті 119 КЗпП України не містять умови щодо збереження середнього заробітку за місцем роботи і таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали на час проходження військової служби, незалежно від підпорядкування та форми власності також здійснюється по 18 липня 2022 року, тобто до набрання чинності Законом № 2352-IX.

Статтею 22 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Також статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначену правову позицію застосовано Верховним Судом також у постанові від 01 травня 2024 року у справі № 200/5049/22, від 20 червня 2024 року у справі №520/8499/22 тощо.

Таким чином, виплата середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювала особа на час проходження військової служби, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18 липня 2022 року включно, тобто до набрання чинності згаданого вище Закону.

У даному випадку правовідносини стосуються періоду до набрання чинності Закону № 2352-IX (такий період охоплюється з 21 листопада 2019 року по 02 березня 2022 року), а тому на відповідача покладається обов`язок щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час проходження військової служби за контрактом в особливий період.

З приводу обраного позивачем способу захисту порушеного права, то тут слід врахувати наступне.

Так, у позовній заяві ОСОБА_1 наполягає на стягненні з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області середній заробіток (грошове забезпечення) з 21 листопада 2019 року по 02 березня 2022 року включно відповідно до вимог частини 3 статті 119 КЗпП України. При цьому позивач не визначає конкретну суму середнього заробітку (грошового забезпечення), що підлягає стягненню з відповідача.

Разом із тим суд зауважує, що обрахунок належного позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) належить до дискреційних повноважень Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області і суд не уповноважений в даному випадку на визначення такого розміру.

Пунктом 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд зауважує, що з огляду на відсутність у матеріалах справи інформації щодо конкретної суми середнього заробітку (грошового забезпечення), яку відповідач мав би виплачувати позивачу під час проходження останнім військової служби за контрактом, суд доходить висновку, що ефективним способом захисту порушеного права в даному випадку є зобов`язання Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за період з 21 листопада 2019 року по 02 березня 2022 року відповідно до приписів статті 119 КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, не встановлено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 134, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за період проходження військової служби з 21 листопада 2019 року по 02 березня 2022 року включно.

Зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за період проходження військової служби з 21 листопада 2019 року по 02 березня 2022 року відповідно до статті 119 Кодексу законів про працю України.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 )

Відповідач: Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області (місцезнаходження: 21021, м. Вінниця, вул. 600-річчя, буд. 11; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 38635397)

Повний текст рішення суду складено 18.03.2025

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович