Справа № 280/267/25
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року Справа № 280/267/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст і підстави позовних вимог.

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій позивач (з урахуванням уточненого адміністративного позову) просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо звільнення позивача з лав Збройних Сил України на підставі пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»;

2) зобов`язати відповідача розглянути рапорт щодо звільнення позивача, та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства щодо позивача з лав Збройних Сил України на підставі пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Звернувшись до командира частини з рапортом про звільнення з військової служби з підстави виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати, позивач отримав відмову в усній формі. Адвокатом в інтересах позивача був направлений адвокатський запит щодо результатів розгляду рапорту з питань звільнення з військової служби, на що отримано відповідь про відсутність на те правових підстав. Крім того, в інтересах позивача були направлені адвокатські запити до військових частин НОМЕР_2 та НОМЕР_1 через командування десантно-штурмових військ щодо звільнення з військової служби, проте відповіді отримано не було. Позивач вважає, що факт виховання ним неповнолітнього сина з інвалідністю за відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати, що стало підставою для звернення до суду..

ІІ. Виклад позицій інших учасників справи та документів, що надійшли до суду.

03.02.2025 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що у позивача відсутні підстави для звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 3 ч. 5 статті 26 Закону №2232-ХІІ. Відповідач вказує, що позивачем не наведено жодних доводів та не надано жодних доказів на підтвердження обставин неможливості виховання дитини її матір`ю. На виконання вимог ухвали суду від 20.01.2024 відповідач повідомив, що до командування військової частини НОМЕР_1 з письмовим рапортом на звільнення ОСОБА_1 не звертався (у системі електронного документообігу (СЕДО) відсутня інформація про надходження рапорту ОСОБА_1 про звільнення). Позивач звертався до посадових осіб військової частини НОМЕР_1 в усній формі з метою отримання консультацій щодо звільнення з військової служби. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 20.01.2025 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін.

Зазначеною ухвалою суд також витребував у ОСОБА_1 : рапорт ОСОБА_1 та усі додані до нього документи, з яким він у листопаді 2024 року звертався до командування військової частини НОМЕР_1 з метою звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»; докази звернення ОСОБА_1 з відповідним рапортом до командування військової частини НОМЕР_1 (докази його подання); та витребував у військової частини НОМЕР_1 : рапорт ОСОБА_1 , з яким він звертався до командування військової частини НОМЕР_1 з метою звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (а також вказати перелік, долучених до рапорту документів); інформацію про надходження від ОСОБА_1 рапортів про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»; належним чином оформлене рішення про розгляд рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

IV. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 19.09.2019, виданого Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, 19.09.2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 4025187 від 10.01.2019 ОСОБА_2 встановлена ІІІ група інвалідності безстроково.

За змістом свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 21.02.2020 у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 .

Відповідно до рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14.09.2021 у справі № 337/4291/21 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано шлюб, зареєстрований 19.09.2019 Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 998.

За змістом медичного висновка про дитину інваліда віком до 18 років № 514/5 від 30.11.2022 ОСОБА_4 встановлена інвалідність та діагностовано захворювання цукровий діабет І типу, важка форма Е10.

Згідно з записами військового квитка серії НОМЕР_5 позивач 30.11.2023 на підставі контракту призваний у Збройні Сили України.

05.12.2024 адвокатом Семенчою А.І. складено адвокатський запит за вих. №05122403 в інтересах ОСОБА_1 на адресу командування десантно-штурмових військ, у якому адвокат просив надати інформацію про можливість звільнення солдата ОСОБА_1 на підставі «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби, а також надати інформацію щодо розгляду рапорта ОСОБА_1 щодо звільнення з військової служби. До адвокатського запиту долучено копії наступних документів: паспорт ОСОБА_1 , картка платника податків ОСОБА_1 , свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 19.09.2019, паспорт ОСОБА_3 , довідка про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру від 07.11.2019 № , картка платника податків ОСОБА_3 , довідка до акта огляду медико-соціальною комісією серії АВ № 1025187 від 10.01.2019, свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 21.02.2020, медичний висновок про дитину інваліда віком до 18 років № 514/5 від 30.11.2022, рішення суду № 337/4291/21 від 14.09.2021, докази сплати аліментів, посвідчення адвоката Семена А.І., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 4879, ордер про надання правової допомоги.

Листом військової частини НОМЕР_1 від 22.12.2024 № 836/6022 адвоката Семенчу Андрія Івановича на його адвокатський запит вх.№23967 від 19.12.2024 (вих.№05122403 від 05.12.2024) повідомлено, що за результатами розгляду наданих документів встановлено, що неповнолітньому сину військовослужбовця ОСОБА_1 , громадянину ОСОБА_4 05.02.2020 було діагностовано захворювання цукровий діабет І типу. Наведені обставини (факт неповнолітнього сина, якому було діагностовано захворювання цукровий діабет І типу) частково відповідають вимогам, встановлених абзацом 9 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Беручи до уваги, що мати громадянина ОСОБА_4 , громадянка ОСОБА_3 є працездатною особою (факт наявності інвалідності ІІІ групи не має під собою на увазі позбавлення працездатності, а лише її часткове обмеження), не позбавлена батьківських прав та зобов`язана відповідно до закону утримувати свого неповнолітнього сина, командування військової частини НОМЕР_1 не вбачає достатніх правових підстав для звільнення з військової служби солдата ОСОБА_1 . В частині запиту, яка стосується надання інформації щодо розгляду рапорту солдата ОСОБА_1 , яким він звертався до посадових осіб військової частини НОМЕР_1 у листопаді 2024 року, повідомлено, що він дійсно звертався в усному порядку до посадових осіб військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення останнього з військової служби з наданням фото та паперових копій документів, в тому числі медичних, які стосуються його колишньої дружини та його сина. Додатково повідомлені вимоги пунктів 1-3 розділу ІІ Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затверджено наказом Міністерства оборони України № 531 від 06.08.2024. При особистому спілкуванні з солдатом ОСОБА_1 посадовими особами військової частини НОМЕР_1 були проаналізовані надані даним військовослужбовцем фото та паперові копії документів, було акцентована увага на необхідності належного засвідчення таких копій та наданні документів, які сприятимуть розгляду рапорту по суті.

22.01.2025 адвокат Семенча Андрій Іванович звернувся з адвокатськими запитами (за вих.№22012501, № 22012502) до військової частини НОМЕР_6 та військової частини НОМЕР_1 через командування десантно-штурмових військ, у яких просив надати копію рапорту про звільнення солдата ОСОБА_1 щодо звільнення з військової служби. Надано фіскальні чеки на підтвердження направлення зазначених адвокатських запитів, відповіді на них до матеріалів справи сторонами не долучені.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо звільнення позивача з лав Збройних Сил України, позивач звернувся до суду з цим позовом.

V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

У силу статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася згідно з Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022 від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 № 451/2023, від 06.11.2023 № 734/2023, від 05.02.2024 №49/2024, від 06.05.2024 № 271/2024, від 23.07.2024 №469/2024, від 28.10.2024 №740/2024. Указом Президента України від 14.01.2025 № 26/2025 строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 8 лютого 2025 року строком на 90 діб, тобто, останній діє на момент розгляду цієї справи.

Військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі Закон №3543-XII) визначено, що мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону №3543-XII загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною шостою статті 2 Закону № 2232-ХІІ передбачено зокрема такий вид військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Статтею 24 Закону №2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби, відповідно до частини третьої якої закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Позивач стверджує, що звертався до відповідача із рапортом про його звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до якої контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах, під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

У свою чергу, частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-ХІІ, на положення якої посилається позивач, передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії особливого періоду, зокрема з підстав виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Таким чином, станом на час звернення позивача з рапортом та прийняття рішення по його суті законодавство чітко вимагало наявності такої умови для звільнення з військової служби, як підтвердження відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років.

Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення), відповідно до статті 233 якого військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця

При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (пункт 241 Положення).

Згідно з абзацом другим пункту 225 Положення звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема, у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (далі - Інструкція №170).

Відповідно до пункту 1.5 Інструкції №170 для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання.

Абзацом другим пункту 14.10 Інструкції №170 передбачено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України (абзац 13 пункту 14.10 Інструкції №170).

Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби.

Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут) із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника, тобто «по команді».

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання.

Пунктом 31 Статуту передбачено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту, визначений Порядком організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженим Наказ Міністерства оборони України 06.08.2024 № 531, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07 серпня 2024 р. за № 1214/42559 (далі - Порядок № 531).

За змістом розділу ІІ Порядку № 531, рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації. Усні рапорти розглядаються негайно, але не пізніше ніж у строки, для розгляду рапортів у паперовій формі, визначені пунктом 9 розділу III цього Порядку. Відповідь на усний рапорт надається усно.

Згідно з пунктом 1 розділу IV Порядку № 531 рапорт в електронній формі створюється та подається за допомогою засобів СЕДО, Державного вебпорталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони «Армія+» (включаючи його складові частини) (далі - Державний вебпортал) та інших інформаційно-комунікаційних систем, які введені в експлуатацію в системі Міноборони України.

Відповідно до пунктів 4-6 розділу IІІ Порядку № 531, якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.

Командиру (начальнику), уповноваженому приймати рішення стосовно порушеного у рапорті питання, забороняється відмовляти у задоволенні рапорту у разі, якщо до рапорту не додано документів, які є або повинні бути в розпорядженні відповідного командира (начальника).

Усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо обов`язково реєструються службою діловодства

За змістом пункту 9 розділу IІІ Порядку № 531 розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється:

1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;

2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, відповідно до якої здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин.

З метою з`ясування всіх обставин у справі суд витребував у позивача його рапорт та усі додані до нього документи, з яким він звертався до командування військової частини НОМЕР_1 з метою звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а також докази звернення з відповідним рапортом до командування військової частини НОМЕР_1 (докази його подання), проте позивачем в установлений судом строк таких доказів до суду не надано.

Водночас відповідач повідомив, що позивач звертався до посадових осіб військової частини НОМЕР_1 в усній формі з метою отримання консультацій щодо звільнення з військової служби, проте до командування частини з письмовим рапортом про звільнення ОСОБА_1 не звертався, реєстрації рапорту не встановлено.

За таких обставин матеріалами справи не підтверджується звернення позивача з рапортом та усіма документами на підтвердження факту наявності підстав для звільнення з військової служби згідно з підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» до командира військової частини НОМЕР_1 .

Щодо наявного у матеріалах справи адвокатського запиту від 05.12.2024 за вих. №05122403, у якому адвокат просив надати інформацію про можливість звільнення позивача з військової служби суд зазначає наступне.

Частина перша статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає адвокатський запит - як письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.

Виходячи з наведених правових норм, адвокатським запитом є письмове звернення адвоката спрямоване до суб`єктів владних повноважень, інших юридичних осіб, метою якого є отримання необхідної адвокату інформації для надання правової допомоги клієнту.

Суд підкреслює, що законодавець передбачив механізм реалізації відповідного права шляхом подання військовослужбовцем рапорту на звільнення зі служби з відповідних підстав. При цьому жодною нормою чинного законодавства не передбачено можливості звернення з таким рапортом представника особи, яка проходить військову службу. Сутність та зміст таких правовідносин передбачає необхідність особистого написання військовослужбовцем та подання/направлення відповідного рапорту. Тому, перевіряючи доводи позивача, суд звертає увагу на те, що інститут представництва не є абсолютним і певні правовідносини вимагають особистої участі особи в реалізації наданих їй прав, зокрема й щодо написання рапорту на звільнення з військової служби.

Отже, враховуючи правову природу «адвокатського запиту», та зважаючи на порушені питання в адвокатському запиті від 05.12.2024 за вих. №05122403, останній не є зверненням військовослужбовця щодо вирішення питання про звільнення з військової служби.

Зважаючи на те, що позивач з відповідним рапортом не звертався до відповідача та доказів цього до суду не надано, суд зазначає, що у відповідача не виник обов`язок розглядати питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби. При цьому суд зазначає, що лист військової частини НОМЕР_1 від 22.12.2024 № 836/6022 є відповіддю на адвокатський запит, а не рішенням за результатами розгляду рапорту.

Таким чином, судом не встановлено протиправної бездіяльності відповідача щодо звільнення позивача з лав Збройних Сил України на підставі пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку з чим похідні вимоги щодо зобов`язання відповідача розглянути рапорт щодо звільнення позивача, та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства щодо позивача з лав Збройних Сил України на підставі пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» є також безпідставними та задоволенню не підлягають.

Щодо можливості звільнення позивача з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (а саме з підстав виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати) слід зазначити наступне.

Позивач, обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, зазначає про те, що догляд за сином може здійснювати лише він, оскільки його дружина має ІІІ групу інвалідності (згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 4025187 від 10.01.2019).

Судом з матеріалів справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 19.09.2019, виданого Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, 19.09.2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , якому встановлена інвалідність та діагностовано захворювання цукровий діабет І типу. При цьому рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14.09.2021 у справі № 337/4291/21 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний.

Суд наголошує, що законодавство чітко вимагає наявності такої умови для звільнення з військової служби, як відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років, про що йдеться в пункті 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ. Тобто, коли особи, зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю є живими, не позбавлені батьківських прав, не визнані безвісно відсутніми, не оголошені померлими тощо, відсутні підстави стверджувати про факт відсутності осіб, на яких покладені відповідні обов`язки.

Частиною другою статті 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Виходячи з положень статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якою визначено поняття «сім`ї», можливо дійти висновку про те, що сім`я створюється не лише на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а має більш широкі критерії для його визначення.

Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у статтях 14, 15 СК України. Так, згідно зі статтею 14 СК України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Якщо дитина або особа, дієздатність якої обмежена, не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки, опікун або самі ці особи за допомогою батьків чи піклувальника. Частиною першою статті 15 СК України визначено, що сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що в першу чергу саме на батьків покладається обов`язок з виховання та утримування своїх дітей.

Відповідно до частин першої, другої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.

За змістом статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання.

Отже, з наведених норм СК України слідує, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою і при цьому, звільнення особи від обов`язків щодо виховання дитини відбувається у зв`язку з позбавленням такої особи батьківських прав.

За обставинами справи суд зазначає, що саме на батьків покладається обов`язок з виховання та утримування своїх дітей, тоді як наявна у ОСОБА_3 ІІІ група інвалідності не позбавляє її можливості догляду та виховання неповнолітнього сина ОСОБА_4 . Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, а судом не встановлено потреби ОСОБА_3 у сторонньому догляді або існування інших обставин, які б перешкоджали їй виховувати дитину (як-от, позбавлення батьківських прав, визнання безвісно відсутньою, оголошення померлою тощо). Відтак відсутні підстави стверджувати про наявність у спірних правовідносинах факту відсутності осіб, на яких покладені відповідні обов`язки з виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Враховуючи відсутність документального підтвердження відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років (щонайменше, наявних у матеріалах адміністративної справи), суд погоджується із твердженнями відповідача про відсутність достатніх правових підстав для звільнення з військової служби.

Ухвалюючи рішення, суд керується статтею 246 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (параграф 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.

VI. Висновки суду.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За наведеного вище, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення.

VII. Розподіл судових витрат.

Відповідно до приписів статті 139 КАС України, з огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення судових витрат відповідачем, підстав для їх розподілу немає.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач - військова частина НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_8 .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 19.03.2025.

Суддя К.В.Мінаєва