Справа № 160/304/25
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2025 рокуСправа №160/304/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач 06.01.2025 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, яку направив засобами поштового зв`язку 30.12.2024 року, в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відсутності дій з розгляду та надання відповіді йому на рапорт від 23.08.2024 р. щодо необхідності надання інформації про причини і відсутність виплати додаткової грошової винагороди за період з 01.01.2024 р. по 31.01.2024 р. та з 01.04.2024 р. по 19.04.2024 р.;
- зобов?язати відповідача розглянути по суті його рапорт від 23.08.2024 р. щодо необхідності надання інформації про причини і відсутність виплати додаткової грошової винагороди за період з 01.01.2024 р. по 31.01.2024 р. та з 01.04.2024 р. по 19.04.2024 р., про що надати письмову відповідь відповідно до пунктів 112, 115 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України і змісту статті 20 Закону України «Про звернення громадян», зробити і надати йому письмовий розрахунок заборгованості для погодження та нарахувати і виплатити грошову винагороду згідно погодженого розрахунку.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що він перебував у складі ВЧ НОМЕР_1 з 01.01.2024 р. по 31.01.2024 р. та з 01.04.2024 р. по 19.04.2024 р. він приймав участь у бойових діях, в ході захисту від збройної агресії рф. У зв`язку з відсутністю нарахування та виплати додаткової грошової винагороди за період з 01.01.2024 р. по 31.01.2024 р. та з 01.04.2024 р. по 19.04.2024 р. ним 23.08.2024 року було направлено рапорт до ВЧ НОМЕР_1 . Однак, відповіді на рапорт від 23.08.2024 року від відповідача він так і не отримав. Позивач вважає, що у відповідача не було законних підстав для не розгляду його рапорту, а тому він змушений був звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.01.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
На виконання вимог ухвали суду 24.01.2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 11.01.2025 року ВЧ НОМЕР_1 розглянуто рапорт позивача та направлено рекомендованим листом обґрунтовану відповідь із зазначенням причин невиплати додаткової винагороди за спірний період, а саме - відсутність підтвердження з боку військової частини, де він перебував у відрядженні, про його безпосередню участь у бойових діях або заходах, а також виконання бойових завдань, що є підставою для проведення такої виплати. Крім того позивачу запропоновано звернутися до командирів, у розпорядженні яких він перебував під час відрядження, із рапортом про підтвердження його участі у заходах та видачі про це необхідної довідки. За наведених обставин, відповідач просить суд врахувати, що оскаржувану позивачем бездіяльність щодо не розгляду рапорту виправлено, поновивши права останнього на розгляд звернення, що є підставою для відмови у задоволенні позову та закриття провадження у справі.
17.03.2025 року до суду від відповідача надійшло клопотання, в якому останній зазначив, що 24.01.2025 року було направлено відзив на позовну заяву, у додатку до якого надано відповідь на рапорт позивача, де зазначено, що відповідь надається на рапорт від 27.12.2024 р., хоча фактично на розгляді перебував рапорт від 23.08.2024 р. У зв`язку із чим відповідач проcить у відповіді ВЧ НОМЕР_1 вважати дату 23.08.2024 р.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 .
Позивач 23.08.2024 року засобами поштового зв`язку надіслав рапорт-скаргу командиру ВЧ НОМЕР_2 та командиру ВЧ НОМЕР_1 , Міністерству оборони України на бездіяльність і порушення фінансової дисципліни, в якому просив: зробити аналіз ситуації і перевірити факти щодо стану виплати грошового забезпечення, зобов`язати командування військових частин провести службове розслідування щодо причини невиплати додаткової грошової винагороди особовому складу та безпосередньо йому, надати письмову відповідь на його скаргу, а також повідомити йому про результати проведення службового розслідування, зобов`язати фінансову службу надати фінансовий звіт щодо виплат за період з 01.01.2024 р. по 31.01.2024 р. та з 01.04.2024 р. по 19.04.2024 р.
Не отримавши відповіді, адвокат в інтересах позивача, звернувся до командування військової частини ВЧ НОМЕР_1 з адвокатським запитом, в якому просив надати інформацію щодо відсутності відповіді на рапорт від 23.08.2024 р.
Листом від 11.01.2025 року відповідач повідомив позивача, що рапорт від 23.08.2024 року стосовно виплати додаткової винагороди під час воєнного стану під час перебування у відрядженні до ВЧ НОМЕР_3 розглянуто командуванням ВЧ НОМЕР_1 . Так з 10.11.2023 р. позивач згідно бойового розпорядження командира ВЧ НОМЕР_4 вибув у відрядження з метою прикриття об`єктів критичної інфраструктури. ВЧ НОМЕР_1 на адресу ВЧ НОМЕР_2 було направлено запит стосовно надання довідок про підтвердження виконання бойових завдань низкою військовослужбовців ВЧ НОМЕР_1 , у тому числі ОСОБА_1 , які перебували у відрядженні ВЧ НОМЕР_2 . З урахуванням викладеного, за період з 01.01.2024 р. по 31.01.2024 р. було нараховано та виплачено додаткову винагороду. За період з 01.04.2024 р. по 19.04.2024 р. відповідна довідка на виплату додаткової винагороди до ВЧ НОМЕР_1 не надходила, а тому підстави для видання наказу про нарахування та виплату додаткової винагороди відсутні. З метою підтвердження факту безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв?язку із військовою агресію рф проти України в період з 01.04.2024 р. по 19.04.2024 р. запропоновано звернутися до командування ВЧ, у складі якої у цей період позивач виконував бойові завдання. При надходженні у ВЧ НОМЕР_1 документів, що підтверджують право на отримання додаткової винагороди, буде включено до наказу про виплату належних грошових коштів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Стаття 40 Закону №2232-XII визначає, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до Законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), який гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
За змістом статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини 2 статті 1-2 Закону №2011-XII у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно із положенням ч.4 ст.9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 Порядку №260 визначено, що грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.
Пунктом 3 Порядку №260 встановлено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє дотепер.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України прийнята постанова від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 р. № 548-XIV (далі - Статут).
Статтею 14 Статуту обумовлено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником (ст.31 Статуту).
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройний Сил України, затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України».
Відповідно до статей 112, 115 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військовослужбовці, які подали заяву чи скаргу, мають право: особисто викласти свої аргументи особі, яка перевіряє заяву чи скаргу, звернутися з вимогою залучити до розгляду свідків; подати додаткові матеріали, що стосуються справи, або клопотати, щоб їх вимагав командир (начальник) або орган, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім під час розгляду заяви чи скарги; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; ознайомитися з матеріалами перевірки заяви чи скарги; оскаржити прийняте за їх заявою чи скаргою рішення в суді; вимагати відшкодування завданих їм збитків у встановленому законом порядку.
Вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Згідно із п.117 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді.
Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Пунктом 1 Інструкції № 735, визначено, що вона визначає порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України (далі - громадяни), у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), а також визначає порядок контролю за його дотриманням.
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції № 735, у роботі з письмовими (електронними) та усними зверненнями громадян потрібно забезпечувати кваліфікований, неупереджений, об`єктивний і своєчасний розгляд звернень громадян з метою оперативного розв`язання порушених у них питань, задоволення законних вимог заявників, поновлення порушених конституційних прав та запобігання надалі таким порушенням.
Згідно із п.п.5 розділу І Інструкції № 735, до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності дії, унаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина будь-які обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Підпунктом 6 розділу І Інструкції № 735 усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління, військових частин, підлягають обов`язковій класифікації за встановленими статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» їх видами, а саме: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги. Подальший розгляд пропозицій, заяв та скарг громадян проводиться з урахуванням особливостей, установлених статтями 14, 15 та 16 зазначеного Закону.
Пунктом 2 розділу ІІ Інструкції № 735, визначено, що письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця.
Первинний розгляд письмових звернень громадян проводиться керівниками органів військового управління або їх заступниками відповідно до їх повноважень.
За змістом пункту 4 розділу ІІ Інструкції № 735, у зверненні мають бути зазначені прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення має бути надруковане або написане від руки, розбірливо, чітко підписане заявником (групою заявників) із зазначенням дати.
Звернення, оформлене без дотримання цих вимог, повертається заявникові з відповідним роз`ясненням у термін не пізніше ніж через десять днів з дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 Закону України «Про звернення громадян». Копія такого звернення залишається у провадженні того органу військового управління, військової частини, до якого звернувся громадянин.
Не розглядаються й повторні звернення одним і тим самим органом від одного й того самого громадянина з одного й того самого питання, якщо перше вирішене по суті, а також ті скарги, які подані з порушенням термінів, передбачених статтею 17 Закону України «Про звернення громадян», та звернення осіб, визнаних судом недієздатними. Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу військового управління, командир військової частини, про що повідомляється особі, яка подала звернення.
Пунктом 5 розділу ІІ Інструкції № 735, визначено, що звернення може бути подано особисто як окремою особою (індивідуальне), так і групою осіб (колективне) чи надіслане поштою (електронною поштою).
Письмове звернення надсилається поштою (електронною поштою) або передається громадянином особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до вимог чинного законодавства.
Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
Звернення в інтересах неповнолітніх і недієздатних осіб подається їх законними представниками.
Відповідь за результатами розгляду звернень в обов`язковому порядку дається тим органом військового управління, військовою частиною, які отримали ці звернення і до компетенції яких входить вирішення порушених у зверненнях питань, за підписом керівника, командира або осіб, які виконують його обов`язки згідно з письмовим наказом.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на правову норму Закону України «Про звернення громадян» і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Керівники органів військового управління, командири військових частин особисто розглядають звернення громадян і забезпечують проведення першочергового особистого прийому жінок, яким присвоєно почесне звання України Мати-героїня, Героїв України, Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Пунктом 14 розділу ІІ Інструкції № 735, визначено, що щодо кожного звернення не пізніше ніж у п`ятиденний термін має бути прийняте одне з таких рішень: прийняти до провадження; передати на вирішення до іншого органу військового управління; надіслати за належністю до іншого центрального органу виконавчої влади, якщо питання, порушені у зверненні, не входять до компетенції органів військового управління, військової частини, про що одночасно повідомляється заявнику; залишити без розгляду за наявності підстав, визначених у статті 8 Закону України «Про звернення громадян».

Згідно із п.1, 2 розділу ІІІ Інструкції № 735, посадові особи органів військового управління, військових частин під час розгляду звернень громадян зобов`язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників на місця для перевірки викладених у зверненні обставин, застосовувати інші заходи для об`єктивного вирішення поставлених автором звернення питань, з`ясовувати та приймати рішення про усунення причин і умов, які спонукають авторів скаржитись.

Рішення, які приймаються за зверненнями, мають бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне й правильне рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів щодо поновлення порушених прав громадян.

За змістом п.4-9 розділу ІІІ Інструкції № 735, термін розгляду пропозицій, заяв та скарг обчислюється з дня, наступного за днем, з якого починається строк (таким днем є день їх надходження та реєстрації в органі військового управління, військовій частині), до дня направлення заявнику відповіді на його звернення.

Якщо останній день терміну розгляду звернення припадає на неробочий день, то останнім днем терміну вважається перший після нього робочий день. Звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.

Звернення вважається вирішеним, якщо розглянуто всі поставлені в ньому питання, прийнято обґрунтоване рішення та вжито потрібних заходів щодо його виконання і заявника повідомлено про результати розгляду звернення і прийняте рішення.

Відповідь за результатами розгляду звернення обов`язково дається тим органом військового управління, військовою частиною, які його отримали і до компетенції яких входить розв`язання порушених у зверненні питань, за підписом керівників або осіб, яким право ставити підпис надано відповідним керівником органу військового управління, командиром військової частини.

Рішення про відмову в задоволенні вимог або прохань, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на чинне законодавство і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. При цьому вказуються заходи, які вживались органом військового управління, військовою частиною для перевірки цього звернення.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що як положеннями Дисциплінарного статуту Збройний Сил України, так і положеннями Інструкції № 735 визначено, що письмова відповідь на рапорт особи має бути надана у разі прийняття рішення про відмову в задоволенні рапорту.

Відповідно до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008, з метою впорядкування та належної організації роботи з рапортами військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, наказом Міністерства оборони від 06.08.2024 р. № 531 затверджено Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України (далі - Порядок №531).

Цей Порядок визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту (п.1 розділ І Порядку №531).

Пунктом 2 розділу І Порядку №531 передбачено, що з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання, - до наступного прямого командира (начальника).

Рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації (п.1 розділу ІІ Порядку №531).

Розділом III Порядку №531 визначені особливості подання та розгляду рапортів у паперовій формі.

У паперовому рапорті військовослужбовець вказує: найменування посади командира (начальника), якому адресується рапорт; заголовок «Рапорт»; суть порушеного питання; перелік доданих до рапорту документів або їх копій (за потреби); найменування займаної посади; військове звання, власне ім`я та прізвище; дату; особистий підпис.

Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції.

Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку

Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. Особливості розгляду рапортів, поданих в електронній формі, врегульовано розділом IV цього Порядку.

Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.

Якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.

Командиру (начальнику), уповноваженому приймати рішення стосовно порушеного у рапорті питання, забороняється відмовляти у задоволенні рапорту у разі, якщо до рапорту не додано документів, які є або повинні бути в розпорядженні відповідного командира (начальника).

Усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо обов`язково реєструються службою діловодства.

Забороняється:

1) встановлювати будь-які інші вимоги щодо форми та змісту паперового рапорту, що не передбачені цим Порядком, у тому числі стосовно: подання рапортів з окремих питань виключно написаними власноруч або друкованим способом; недотримання вимог щодо розміру полів, відступів, шрифтів, кольору чорнила чи друку, розміру та якості паперу тощо, які не передбачені цим Порядком; наявності граматичних, синтаксичних чи інших помилок, які не впливають на суть рапорту;

2) відмовляти у розгляді рапорту у разі відсутності доданих документів або інформації, які є або повинні бути в наявності у розпорядженні командира (начальника), створюються/формуються/видаються самим підрозділом та/або можуть бути витребувані підрозділом в іншого підрозділу та/або відповідного закладу охорони здоров`я тощо;

3) вимагати від військовослужбовця попереднього усного погодження паперового або електронного рапорту із безпосереднім або прямим командиром (начальником) перед його фактичним поданням відповідно до положень цього Порядку;

4) відмовляти у прийнятті (реєстрації) власноруч написаних рапортів військовослужбовців.

Початок перебігу строку розгляду паперового рапорту розпочинається із часу подання рапорту, а не часу його реєстрації в службі діловодства.

Часом подання паперового рапорту є дата передачі рапорту на погодження безпосередньому командиру (начальнику) військовослужбовця, а у разі відмови в розгляді рапорту безпосереднім командиром (начальником) - дата передачі рапорту прямому командиру (начальнику), з урахуванням вимог пункту 1 цього розділу.

У разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу.

Розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється:

1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;

2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем зокрема до командира ВЧ НОМЕР_1 засобами поштового зв`язку було надіслано рапорт-скаргу від 23.08.2024 року на бездіяльність і порушення фінансової дисципліни.

Листом від 11.01.2025 року №1656/285 відповідачем повідомлено, що рапорт від 27.12.2024 року стосовно виплати додаткової винагороди під час воєнного стану під час перебування у відрядженні до ВЧ НОМЕР_3 розглянуто командуванням ВЧ НОМЕР_1 . Так з 10.11.2023 р. позивач згідно бойового розпорядження командира ВЧ НОМЕР_4 вибув у відрядження з метою прикриття об`єктів критичної інфраструктури. ВЧ НОМЕР_1 на адресу ВЧ НОМЕР_2 було направлено запит стосовно надання довідок про підтвердження виконання бойових завдань низкою військовослужбовців ВЧ НОМЕР_1 , у тому числі ОСОБА_1 , які перебували у відрядженні ВЧ НОМЕР_2 . З урахуванням викладеного, за період з 01.01.2024 р. по 31.01.2024 р. було нараховано та виплачено додаткову винагороду. За період з 01.04.2024 р. по 19.04.2024 р. відповідна довідка на виплату додаткової винагороди до ВЧ НОМЕР_1 не надходила, а тому підстави для видання наказу про нарахування та виплату додаткової винагороди відсутні. З метою підтвердження факту безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв?язку із військовою агресію рф проти України в період з 01.04.2024 р. по 19.04.2024 р. запропоновано звернутися до командування ВЧ, у складі якої у цей період позивач виконував бойові завдання. При надходженні у ВЧ НОМЕР_1 документів, що підтверджують право на отримання додаткової винагороди, буде включено до наказу про виплату належних грошових коштів.

Вказаний лист направлений на адресу позивача засобами поштового зв`язку 11.01.2025 року.

Відповідачем у відзиві зазначено, що оскаржувану позивачем бездіяльність щодо не розгляду рапорту виправлено та поновлено право на розгляд звернення, що є підставою для відмови у задоволенні позову та закриття провадження у справі.

Однак, суд зазначає, що пунктом 8 частини першої статті 238 КАС України встановлено, що суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

У розумінні пункту 8 частини першої статті 238 КАС України у разі встановлення під час розгляду справи виправлення відповідачем оскаржуваних позивачем порушень, суд має вирішити питання можливості закриття провадження у справі. При цьому, вирішуючи зазначене питання, суд має з`ясувати, чи не призведе закриття провадження у справі до того, що законні права та інтереси позивача не будуть відновлені навіть після виправлення відповідачем оскаржуваних порушень.

Тобто для застосування такої підстави для закриття провадження у справі необхідна сукупність певних фактів. Зокрема, оскаржувані порушення мають бути виправлені самостійно суб`єктом владних повноважень, а також мають бути відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання таких дій чи бездіяльності протиправними.

Звертаючись до суду з позовом 30.12.2024 року, позивач вважав порушеними свої права внаслідок не розгляду свого рапорту від 23.08.2024 року у встановлений строк, визначений пунктами 112, 115 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України та статті 20 Закону України "Про звернення громадян".

Також позивач наполягав на тому, що має місце бездіяльність і винним у цьому вважав відповідача.

Суд вказує, що позивач не повідомляв суд про повне відновлення своїх прав та не вказав про те, що рішення суду у цій справі вже не зможе повністю відновити його законних прав та інтересів.

Суд вважає, що право на розгляд рапорту охоплює не тільки право на отримання рішення по суті рапорту, а й право на своєчасність розгляду такого рапорту.

Водночас порушення суб`єктом владних повноважень права на своєчасність розгляду рапорту є невідновлювальним, тобто суд може лише констатувати порушення, а сам суб`єкт владних повноважень пропуск строку виправити не може, оскільки перебіг часу не залежить від волі будь-яких осіб. Тому порушення строків вчинення передбачених законом дій суб`єктом владних повноважень не може бути виправлено навіть після вчинення юридично значущих дій на виконання своїх обов`язків. Захистити порушене право особи можливо лише шляхом визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року, від 19 березня 2019 року у справі №800/369/17.

В матеріалах справи відсутні докази розгляду відповідачем рапорту позивача від 23.08.2024 р. як у строки, передбачені Законом України «Про звернення громадян», так і у строки передбачені Порядок №531.

Крім того, лише 11.01.2025 року ВЧ НОМЕР_1 направлено відповідь на рапорт позивача стосовно виплати додаткової винагороди під час воєнного стану, тобто після звернення його до суду з позовом.

Суд також враховує, що відповідач не надав доказів та не вказав причин, умов та обставин, які б унеможливлювали розгляд рапорту від 23.08.2024 року в межах строків та відповідно до чинного законодавства, а тому суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту від 23.08.2024 р. у строки передбачені Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 р. № 393/96-ВР та Порядком організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України від 06.08.2024 р. № 531.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача розглянути по суті його рапорт від 23.08.2024 р., суд вказує, що позивачу 11.01.2025 року ВЧ НОМЕР_1 направлено відповідь на рапорт №1656/285, а тому в цій частині заявлена позовна вимога є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити розрахунок та виплатити позивачу грошову винагороду, суд зазначає що між ВЧ НОМЕР_1 та позивачем наразі відсутній предмет спору з цього питання. Позивачем не надано жодних доказів того, що ВЧ НОМЕР_1 відмовила позивачу у виплатах додаткової винагороди у період, що зазначений ним в своїй позовній заяві.

Документи із зазначеними розмірами виплат до ВЧ НОМЕР_1 не надходили, і суду такі докази сторонами також не надавались. Відповідно і спір щодо виплати цих сум відсутній та є передчасним.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, тому у задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу частини першої статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд вважає за можливе частково задовольнити позовну заяву з викладених вище підстав визнавши протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту позивача від 23.08.2024 року, у строки передбачені Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 р. № 393/96-ВР та Порядком організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України від 06.08.2024 р. №531.

У задоволенні решти позову позивачу слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України Про судовий збір з відповідача судові витрати, відповідно до статті 139 КАС України, не стягуються.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241-246, 250, 262 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 23.08.2024 року, у строки передбачені Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 р. № 393/96-ВР та Порядком організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України від 06.08.2024 р. № 531.

У задоволенні решти позовної заяви відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя К.С. Кучма