Справа № 160/3719/20
Суддя: Луговська Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2025 рокуСправа №160/3719/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луговської Г.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Харківського національного університета Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання,
Харківський національний університет Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба (далі Університет, позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , відповідач) суми у розмірі 688'377грн. 87коп. на відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням під час навчання.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач проходив навчання та військову службу у Харківському національному університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба з 28.08.2015 року по 03.03.2020 року на посаді курсанта. Відповідно до розділу II Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, контракт про проходження військової служби (навчання) укладено з відповідачем 28.08.2015. У подальшому, контракт про проходження військової служби, укладений між Міністерством оборони України, в особі начальника університету і відповідачем був достроково розірваний. Відповідач добровільно не відшкодував університету витрати, тому позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Ухвалами суду позовну заяву залишено без руху та після усунення недоліків прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін і проведення судового засідання, запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.

Від представника відповідача засобами електронного зв`язку через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив, в обґрунтування якого заперечує проти заявлених позовних вимог, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, зазначає, що відповідач не відмовлявся добровільно відшкодувати витрати, пов`язані із його утриманням у вищому навчальному закладі, оскільки взагалі не отримував від позивача розрахунку суми належних до відшкодування витрат, тобто йому не було запропоновано у добровільному порядку відшкодувати витрати, які є предметом стягнення у цій справі. Таким чином, оскільки відповідач не відмовлявся добровільно відшкодувати суми витрат на його утримання у ВНЗ, згідно з пунктом 10 статті 25 Закону №2232-XII та пунктом 7 Порядку №964, у позивача відсутні законні підстави для звернення з адміністративним позовом про стягнення таких витрат, а тому є передчасним звернення позивача до суду з адміністративним позовом.

Від представника позивача засобами електронного зв`язку через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про продовження Університету строку на подання відповіді на відзив на позовну заяву, яка задоволена ухвалою суду від 31.01.2025. Строк продовжено до 07.02.2025 включно.

Представником відповідача подана заява про ознайомлення з матеріалами справи.

05.02.2025 представник відповідача ознайомилась з матеріалами адміністративної справи.

Засобами електронного зв`язку через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме: відправлення ОСОБА_1 загального розрахунку коштів на відшкодування витрат.

Засобами електронного зв`язку через підсистему «Електронний суд» від ОСОБА_1 надійшло повідомлення про скасування довіреності адвокату Темченку С.Л. на представництво його інтересів.

07.02.2025 від представника відповідача засобами електронного зв`язку через підсистему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення, за змістом яких відповідач вважає, що позивачем пропущено місячний строк на звернення до суду. Викладена позиція відповідача про обізнаність позивача з його порушеними правами ще в лютому місяці 2020 р. Отже, позивач та його представник Шчекіч І.В. вважають, що позов подано до суду вже після спливу місячного строку. При цьому, з посиланням на Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» зазначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо). Крім того, позивач та його представник звертають увагу, що витрати пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі відшкодовуються саме Міністерству оборони України, зараховуються до державного бюджету та використовуються згідно кошторису Міністерства оборони України. Однак, із адміністративним позовом звернувся університет, а не Міністерство оборони України.

07.02.2025 від представника позивача засобами електронного зв`язку через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, за змістом якої Університет спростовує твердження відповідача про те, що він не відмовлявся добровільно відшкодувати витрати, але взагалі не отримував від позивача розрахунок суми належних до відшкодування витрат, тобто йому не було запропоновано у добровільному порядку відшкодувати витрати, які є предметом стягнення в адміністративній справі.

Позивач звертає увагу, що додатком №3 до позовної заяви є загальний розрахунок №174 від 04.03.2020 коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 (з додатками окремо по кожній службі). Від підписання цього загального розрахунку ОСОБА_1 відмовився у присутності посадових осіб Університету, про що свідчить відповідний напис у нижній частині та на звороті Загального розрахунку №174 від 04.03.2020. Про зазначену обставину було застережено також у тексті позовної заяви Університету від 30.03.2020. Також, загальний розрахунок направлявся позивачу і засобами поштового зв`язку, в тому числі, й разом з позовною заявою. Проте, станом на момент розгляду справи судом, витрати відповідачем Університету не відшкодовані, сума у добровільному порядку не сплачена.

Вивчивши матеріали справи, щодо предмету спору, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між Міністерством оборони України в особі начальника Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба та курсантом ОСОБА_1 , укладено 28.08.2015 року контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального підрозділу закладу.

Відповідно до п.1 вказаного контракту, відповідач взяв на себе зобов`язання, зокрема: «відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у закладі, в якому проходить військову службу (навчання), для проходження військової служби на посадах офіцерського складу в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу.

07.01.2020 ОСОБА_1 звернувся до Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба з рапортом про відрахування його через відмову від проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення навчального закладу.

Згідно загального розрахунку №174 від 04.03.2020 коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 , фактичні витрати, пов`язані з утриманням, складають 688'377грн. 87коп.

ОСОБА_1 відмовився від підпису про ознайомлення із зазначеним розрахунком на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта, отже сума у розмірі 688'377грн. 87коп. останньому доведена в присутності посадових осіб Університету, про що свідчать відповідні написи і підписи у нижній частині та на звороті Загального розрахунку №174 від 04.03.2020 (а.с.7).

Згідно витягу з наказу №50 від 02.03.2020 молодшому сержанту ОСОБА_1 , курсанту 153/2 навчальної групи 5-го курсу (набору 2015 року) льотного факультету університету (колишній військовослужбовець військової служби за контрактом), відрахованому наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 05.02.2020 року №26 від подальшого навчання у зв`язку з розірванням контракту, через відмову від проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, надано два дні з 01.03.2020 року по 03.03.2020 року для розрахунку з університетом. Наказано припинити чинність дії контракту про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу достроково, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, з 03.03.2020 року.

Відповідач в добровільному порядку не відшкодував зазначені витрати, тому позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби встановлено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII).

Відповідно до ч.6 ст.2 Закону №2232 до видів військової служби належить, зокрема, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів).

Згідно із ч.3 та ч.5 ст.25 Закону №2232, зарахування громадян України до вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів проводиться на добровільних засадах відповідно до особистих заяв після успішного складення вступних іспитів та відповідних випробувань; з громадянами України - курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абзацом 4 частини 2 статті 23 цього Закону.

Відповідно до ч.10 ст.25 Закону №2232, курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів д, е, є, з, и п.1 ч.5 ст.26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Механізм відшкодування курсантами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі визначено Порядком відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 року №964 (далі - Порядок №964).

Відповідно до п.3 Порядку №964 відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів та відповідно до Порядку розрахунку витрат, який установлюється Міноборони разом з Мінфіном, МВС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Управлінням державної охорони, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбою.

Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затверджений наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16.07.2007 №419/831/240/605/537/219/534 (далі - Порядок розрахунку витрат).

Відповідно до п.2.1 Порядку розрахунку витрат, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищому навчальному закладі, а саме витрат на: грошове забезпечення, продовольче забезпечення, речове забезпечення, медичне забезпечення, перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад, оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.

Згідно із п.2.1.1 Порядку розрахунку витрат, витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання, яке визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців. Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту.

Відповідно до п.2.1.2 Порядку розрахунку витрат витратами на продовольче забезпечення є витрати, пов`язані із забезпеченням курсанта продовольством згідно з нормами харчування.

За змістом п.2.1.3 Порядку розрахунку витрат витратами на речове забезпечення є витрати, пов`язані із забезпеченням курсанта речовим майном згідно з нормами забезпечення та лазне-пральними послугами.

З матеріалів справи встановлено, що заборгованість відповідача з відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому військовому навчальному закладі складає 688'377грн. 87коп., що підтверджується розрахунками коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 . А саме:

- загальним розрахунком №174 від 04.03.2020 коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 (а.с.7);

- розрахунком коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 по грошовому забезпеченню (а.с.8);

- розрахунком на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням по продовольчому забезпеченню курсанта ОСОБА_1 під час навчання в ХНУПС у період з 28.08.2015 по 03.03.2020 (а.с.9);

- розрахунком коштів, пов`язаних з утриманням курсанта 5 курсу льотного факультету ХНУ ПС (набору 2015 року) ОСОБА_1 по медичній службі;

- розрахунком коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням по перевезенням до місця проведення канікулярної відпустки та зворотньо курсанта ОСОБА_1 (а.с.12);

- довідкою-розрахунком на відшкодування витрат комунальних послуг та спожитих енергоносіїв, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 під час навчання в ХНУПС понад встановленого строку строкової військової служби на підставі п.3.4 «Про військовий обов`язок» у період з 03.03.2017 по 03.03.2020 (а.с.13).

Пунктами 7-8 Порядку №964 передбачено, що у разі відмови курсанта добровільно відшкодувати витрати, стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку, а сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управління державної охорони, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та Держспецтрансслужби.

Доказів відшкодування відповідачем витрат, пов`язаних з його утриманням під час навчання у вищому навчальному закладі у сумі 688'377грн. 87коп. до суду не надано.

Разом з тим, суд враховує, що згідно підписаного особисто ОСОБА_1 контрактом про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального підрозділу закладу, останньому відомо про його обов`язок відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у закладі, в якому проходив військову службу (навчання).

Також, відповідачу відома сума у розмірі 688'377грн. 87коп. згідно розрахунку №174 на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта, яка була доведена відповідачу в присутності посадових осіб Університету 03.03.2020, про що свідчать відповідні написи і підписи у нижній частині та на звороті Загального розрахунку №174 від 04.03.2020 (а.с.7).

Загальний розрахунок №174 від 04.03.2020 є належним, допустимим, достовірним, достатнім доказом у розумінні ст.ст.73-76 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскільки сума загального розрахунку №174 від 04.03.2020 складається з сум інших розрахунків від 02.03.2020 та 03.03.2020 (а.с.8, 9, 11, 12, 13), суд вважає прийнятним та достовірним факт доведення загальної суми 688'377грн. 87коп. відповідачу 03.03.2020.

Також, суд враховує надіслання загального розрахунку №174 коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 останньому засобами поштового зв`язку. В тому числі, разом з позовною заявою. Відповідачем наведене не спростовано та зворотне не доведено

Отже, саме з дати 03.03.2020 обраховується строк звернення позивача до суду.

Відтак, позивач вжив всіх залежних від нього та можливих заходів з ознайомлення (доведення) до відповідача загального розрахунку коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 .

Щодо аргументу відповідача та його представника стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду, слід враховувати наступне.

Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положеннями частини другої статті 122 КАС України встановлено різні строки звернення до адміністративного суду для суб`єктів владних повноважень та для інших осіб.

За частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 КАС України.

Згідно статтею 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Верховний Суд наголошував на тому, що спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №804/285/16 від 12 грудня 2018 року).

Отже до спорів про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України, тобто у цьому випадку підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду (постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 листопада 2020 року у справі №160/11957/19).

Разом із тим, Верховний Суд неодноразово, акцентував увагу на тому, що право на звернення до суду у позивача (вищого навчального закладу) у цій категорії справ може виникнути лише у випадку відмови відповідача добровільно відшкодувати витрати та може бути реалізоване протягом одного місяця з дня такої відмови.

Аналогічний підхід до правозастосування указаних норм при вирішенні подібних за змістом правовідносин застосовано Верховним Судом у постановах від 30 вересня 2019 року у справі № 340/685/19, від 10 жовтня 2019 року у справі № 140/721/19, від 28 травня 2021 року у справі № 320/7233/19, від 23 березня 2023 року у справі № 420/24331/21, від 06 квітня 2023 року у справі № 400/4280/20, від 11 травня 2023 року у справі №400/4281/20.

Тобто саме із відмовою відповідача добровільно відшкодувати витрати на його утримання у вищому навчальному закладі законодавець пов`язує можливість звернення навчального закладу з позовом про стягнення такого відшкодування у судовому порядку.

Відповідач акцентував увагу, що йому незрозуміло який строк обраховувати для добровільного відшкодування: два дні з 01.03.2020 року по 03.03.2020 року, визначені у наказі №50 від 02.03.2020, або п`ятнадцять днів, про які зазначено у загальному розрахунку №174 від 04.03.2020.

Суд зазначає таке.

По-перше, у разі нерозуміння відповідачем строку добровільного відшкодування, він мав право звернутись до позивача за відповідним роз`ясненням. Проте, докази такого звернення відсутні.

По-друге, у разі незгоди із сумою відшкодування, відповідач мав право її оспорювання. Проте, докази оспорювання/оскарження відсутні.

По-третє, в момент підписання контракту 28.08.2015 відповідач прийняв зобов`язання і повинен був розуміти його наслідки.

Відповідач обізнаний про зміст наказу №50 від 02.03.2020 та визначений у ньому дводенний строк на добровільне відшкодування. Про факт обізнаності свідчить прийняття відповідачем такого відрахування та погодження з ним (відсутність оскарження).

Про ознайомлення зі загальним розрахунком №174 від 04.03.2020 відповідач відмовився від підпису, про що свідчить відповідний напис у нижній частині цього розрахунку. А сума у розмірі 688'377грн. 87коп. ОСОБА_1 доведена 03.03.2020 в присутності посадових осіб Університету, про що свідчать відповідні написи і підписи на звороті Загального розрахунку №174 від 04.03.2020 (а.с.7).

Відтак, останнім днем добровільного відшкодування та днем, з якого починає обраховуватись строк звернення до суду, є 03.03.2020.

Позовна заява датована 30.03.2020, а поштовий штемпель на конверті 01.04.2020.

Отже, позивачем дотримано процедуру та строк звернення до суду.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідач, не заперечуючи проти суми відшкодування, так і не сплатив її станом на день прийняття рішення. Відповідних доказів суду не надано.

Варто зауважити, що стосовно обов`язку особи відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати визначену договором кількість років Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) висловлювався у низці справ.

Так, у справі "Chitos проти Греції" (рішення від 04 червня 2015 року, заява № 51637/12) ЄСПЛ зазначав, що заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років.

ЄСПЛ уважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту коштом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави.

Вимога держави повернути кошти, витрачені на навчання офіцерів і військових медиків, а також на їх забезпечення відповідно до потреб, виправдовують заборону розривати контракт протягом певного строку і встановлення відшкодування витрат, яких зазнала держава протягом років навчання. Зобов`язання військових лікарів, які бажають піти у відставку до завершення контракту, сплатити державі певну суму на відшкодування витрат, понесених на їх навчання, цілком виправдовується перевагами, яких не мають цивільні студенти у сфері медицини, зокрема забезпеченим працевлаштуванням, отриманням платні тощо. Сам принцип відкупу років, які залишається відслужити, не становить порушення принципу пропорційності.

У справі "Lazaridis проти Греції" (рішення від 12 січня 2016 року, заява № 61838/14) заявник (лікар, підполковник армії) подав клопотання про його дострокове відрахування з армії. Генеральний штаб армії зобов`язав заявника виплатити державі відшкодування у сумі 121 321,72 євро як компенсацію за дострокове звільнення. Заявник оскаржив таке рішення до суду. Суд відхилив його скаргу, у зв`язку із тим, що заявник, отримавши відповідну освіту, зобов`язався відслужити в армії дев`ятнадцять років і вісімнадцять днів, але він прослужив лише чотирнадцять років, два місяці та шість днів. Заявник оскаржив це рішення національного суду.

ЄСПЛ дійшов висновку, що зобов`язання військових лікарів, які бажали залишити армію до закінчення строку виконання обов`язку, відшкодувати державі витрати, понесені на їх навчання, було цілком виправданим з огляду на привілеї, якими вони користувалися порівняно із цивільними студентами-медиками. Особа, яка вступає на навчання до Військової академії, усвідомлює, що аналогом безкоштовної освіти, винагороди та соціальних переваг, якими користується така особа в силу свого військового статусу, є зобов`язання служити в рядах армії протягом визначеного періоду після закінчення навчання.

Обов`язок офіцерів армії нести службу протягом визначеного періоду після завершення їх підготовки відповідає встановленій меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме за допомогою військових установ особи отримують загальну медичну освіту, відповідну спеціалізацію, а також мають можливість займатися приватною медициною в неробочий час. Таким чином, сам принцип викупу решти років служби не порушує принцип пропорційності.

В аналогічній справі "Charalambos Pierrakos проти Греції" (рішення від 26 травня 2020 року, заява № 51743/17) суд постановив, що обов`язок медичних працівників, які хотіли б покинути збройні сили держави до закінчення терміну служби, виплачувати державі певні суми відшкодування витрат на навчання є повністю виправданим з урахуванням привілеїв, якими вони користуються в порівнянні зі студентами в галузі цивільної медицини. Особі, яка зараховується на навчання до військового закладу освіти, відомо, що у разі безкоштовного навчання, виплати винагороди за службу та у зв`язку з військовим статусом, вона зобов`язується служити в армії протягом відповідного періоду після закінчення навчання. Такий обов`язок відповідає загальновизнаній меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме військові абітурієнти, які вивчали медицину та здобували відповідну спеціалізацію мали можливість займатися приватною медичною практикою. Таким чином, принцип відшкодування (викупу) решти років служби не порушує принцип пропорційності (дивитись згадувану вище справу "Chitos проти Греції", п.п. 92-100). Ці міркування застосовні і в даному випадку.

У справі "Yanaюэk проти Туреччини" (рішення від 06 січня 1993 року заява № 14524/89) щодо права на освіту ЄСПЛ зазначив, що гарантування права на освіту не виключає застосування дисциплінарних стягнень; встановлені обмеження у справі заявника щодо права на освіту у Військовій академії не обмежують його право на освіту у цивільних навчальних закладах.

Щодо захисту права власності у рішенні ЄСПЛ вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Тож, ураховуючи норми національного законодавства та усталену практику ЄСПЛ у розгляді подібних спорів можна дійти висновку, що обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою "покарання", становить заборонену цим положенням "примусову чи обов`язкову працю". Варто врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити "примусову працю" від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. У протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття "непропорційний тягар" та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.

Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.

Стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету.

За такого правового підходу ЄСПЛ, який кореспондує усталеній та послідовній практиці Верховного Суду у справах аналогічної категорії, підхід до вирішення спорів щодо відшкодування особами, які навчаються у вищих військових навчальних закладах за рахунок державного бюджету, витрат на їх навчання у зв`язку з невиконанням ними умов договору (контракту) має бути однаковим, інший підхід може призвести до дискримінації.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 1.380.2019.002683 (провадження № К/9901/9138/20), постанові від 13 березня 2024 року у справі №440/14068/21 (провадження № К/990/35398/23) тощо.

Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене правове регулювання та встановлені судом обставини щодо невідшкодування у добровільному порядку відповідачем витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі, позовні вимоги є обґрунтованими, відповідно, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.2 ст.139 КАС України, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки під час розгляду даної справи, позивач витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз не поніс, підстави для стягнення судових витрат з відповідача відсутні.

Керуючись ст.ст.9, 72-77, 90, 139, 241-246, 260-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов Харківського національного університета Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба (61023, м.Харків, вул. Сумська, 77/79, ) витрати, пов`язані з утриманням його під час навчання у сумі 688 377грн. 87коп. (шістсот вісімдесят вісім тисяч триста сімдесят сім гривень 87 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В. Луговська