Справа № 200/851/25
Суддя: Молочна І.С.
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2025 року Справа№200/851/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Молочної І. С., розглянувши в порядку спрощеного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом адвоката Галкіна Вячеслава Леонідовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

07 лютого 2025 року адвокат Галкін Вячеслав Леонідович в інтересах ОСОБА_1 , позивача, звернувся з позовом до Донецького окружного адміністративного суду з вимогами до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 20 листопада 2024 року №26 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугою років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років з дати звернення за пенсію, тобто з 14 листопада 2024 року у відповідності до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, із зарахування до пільгового педагогічного стажу, який дає право на пенсію у відповідності до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоду роботи заступником директора з навчально-виховної роботи у Богоявленській філії Вугледарського навчально-виховного комплексу «Мрія» (загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад) з 11 жовтня 2017 року по 12 вересня 2022 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та витребувано визначені судом докази по справі. Вирішено ряд процесуальних питань.

28 лютого 2025 року відповідач надав відзив на позовну заяву та докази по справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 березня 2025 року витребувано у відповідача визначені судом докази по справі.

10 березня 2025 року до суду надійшло клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про надання додаткового строку.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року продовжено Головному управлінню Пенсійного фонду України в Донецькій області строк для надання доказів по справі.

12 березня 2025 року до суду надійшло клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про надання додаткового строку.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 12 березня 2025 року про продовження строку для подання доказів по справі №200/851/25.

13 березня 2025 року відповідачем до суду надано додаткові пояснення по справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року запропоновано позивачу (його представнику) надати суду письмові пояснення щодо періоду навчання з 01 вересня 1984 року по 19 червня 1991 року.

Інших клопотань від сторін до суду не надходило.

За правилами пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Згідно з нормами частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Відповідно до частини п`ятої статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Відтак, відсутні перешкоди для розгляду справи по суті.

Так, представник позивача в обґрунтування позовних вимог зазначає, що 14 листопада 2024 року позивач звернулась до пенсійного органу з заявою про призначення їй пенсії за вислугою років так як набула таке право відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII. Рішенням відповідача, Головного управління ПФУ в Донецькій області, від 20 листопада 2024 року №26 їй було відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років так як на думку відповідача позивачка не має необхідного спеціального педагогічного стажу. При цьому відповідачем добровільно враховано до загального страхового стажу 33 роки 03 місяця 03 дні, а до спеціального стажу педагогічної роботи за вислугу років 25 років 09 місяців 11 днів, а цього вже було достатньо для призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII. Крім того, відповідачем безпідставно не враховано до пільгового педагогічного стажу, який дає право на пенсію у відповідності до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи заступником директора з навчально-виховної роботи у Богоявленській філії Вугледарського навчально-виховного комплексу «Мрія» (загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад) з 11 жовтня 2017 року по 12 вересня 2022 року.

Представник позивача вважає таке рішення відповідача протиправним та таким, що порушують його конституційні права на пенсійне забезпечення. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, за змістом якого заперечив проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що заяву позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за принципом екстериторіальності розглянуто Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій та в Харківській областях. Згідно наданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж позивача становить 33 роки 03 місяця 03 дні, стаж на посадах, який дає право на призначення пенсії за вислугу років станом на 11 жовтня 2017 року становить 25 років 09 місяців 11 днів. До страхового стажу не зараховано: згідно трудової книжки від 23 серпня 1991 року серія НОМЕР_1 період отримання допомоги по безробіттю з 25 липня 1997 року по 08 вересня 1997 року, оскільки підстава надання допомоги дописана, наявні виправлення в даті шляхом наведення зверху цифри «4» цифрою «5», що суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, цей період не враховано до загального стажу роботи; період навчання з 01 вересня 1984 року по 19 червня 1991 року згідно диплому НОМЕР_2 , оскільки період навчання перевищує загальноприйнятий період навчання та дата видачі диплому «31 червня 1991 року» некоректна. До спеціального стажу роботи за вислугу років зараховано всі періоди. Тому, відповідно до пункту 2-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області 20 листопада 2024 року прийнято рішення №26 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю необхідного стажу роботи за вислугу років, як працівника освіти станом на 11 жовтня 2017 року 26 років 06 місяців.

В додаткових поясненнях відповідач зазначив, що до стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, не враховано період роботи з 11 жовтня 2017 року по 01 вересня 2022 року, оскільки відповідно до пункту 2-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсія за вислугу років призначається особам, які мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років на день набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №2148-VІІ від 03 листопада 2017 року, тобто, на 11 жовтня 2017 року.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 .

14 листопада 2024 року через вебпотрал Пенсійного фонду України позивач звернулась із заявою про призначення пенсії за віком.

До зазначеної заяви позивачем долучено, зокрема, копії паспорта, рнокпп, трудової книжки, диплома.

20 листопада 2024 року відповідачем, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, прийнято рішення №2 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , в якому зазначено наступне.

«Відмова про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» - ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_4 ).

Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 14 листопада 2024 року через Портал Пенсійного фонду України.

Вік заявниці 57 років 07 місяців.

Пунктом 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особам, які на день набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (на 11 жовтня 2017 року) мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота яких дає право на вислугу років, затвердженим Постановою КМУ від 01 листопада 1993 року №909 (далі Постанова №909), передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники охорони здоров`я за наявності станом на 01 квітня 2015 року не менше 25 років спеціального стажу, на 01 січня 2016 року не менше 25 років 6 місяців та 11 жовтня 2017 року не менше 26 років 6 місяців.

Пенсійний вік відповідно до частини 1 статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить - 60 років.

Необхідний страховий стаж відповідно до частини 1, 2 статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»:

починаючи з 1 січня 2027 року після досягнення віку 60 років становить - 34 рік;

починаючи з 1 січня 2018 року після досягнення 63 років з 1 січня 2030 року по 31 грудня 2030 року становить не менше 25 років.

Страховий стаж особи становить 33 роки 03 місяця 03 дні. Спеціальний стаж роботи за вислугу років становить 25 років 09 місяців 11 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано:

- згідно трудової книжки від 23 серпня 1991 року серія НОМЕР_1 період отримання допомоги по безробіттю з 25 липня 1997 року по 08 вересня 1997 року, оскільки підстава надання допомоги дописана;

- згідно диплому № НОМЕР_5 період навчання з 01 вересня 1984 року по 19 червня 1991 року, оскільки період навчання перевищує загальноприйнятий період навчання та дата видачі диплому «31 червня 1991 року» некоректна.

До спеціального стажу роботи за вислугу років зараховано усі періоди.

Заявниця не працює.

За наведених обставин, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято рішення відмовити заявниці в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» та пункту 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зв`язку з відсутністю необхідного стажу за вислугу років, як працівника освіти станом на 11 жовтня 2017 року 26 років 06 місяців.

Особа має право на пенсійну виплату у 63 роки, тобто з 18 березня 2030 року.

На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує».

Матеріали справи не містять доказів пропозиції суб`єкта владних повноважень надати позивачу додаткові документи.

Позивач, не погодившись із зазначеним рішенням відповідача, звернувся із цим позовом до суду.

Судом встановлено, що відповідно до записів №1-18 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 23 серпня 1991 року, на ім`я ОСОБА_1 , позивач:

- з 23 серпня 1991 року по 31 серпня 1994 року працювала керівником гуртків станції юннатів в Мар`їнській районній станції юннатів;

- з 01 вересня 1999 року по 24 квітня 1997 року працювала на посаді фізичного керівника Новоукраїнського дитячого садка «Барвінок»;

- з 01 вересня 1997 року по 08 вересня 2001 року працювала керівником гуртків станції юннатів в Мар`їнській районній станції юннатів;

- з 10 вересня 2001 року по 31 серпня 2007 року працювала на посадах педагога-організатора, замісника директора школи з виховної роботи, керівника гуртків Новоукраїнської ЗОШ І-ІІІ ступенів;

- з 03 вересня 2007 року по 12 вересня 2022 року працювала на посадах педагога-організатора, заступника директора з навчально-виховної роботи, вчителем хімії та біології у Богоявленській філії Вугледарського навчально-виховного комплексу «Мрія» (загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад).

Відповідно до розрахунку страхового стажу ОСОБА_1 , форма РС-право, період роботи з 01 вересня 2011 року по 10 жовтня 2017 року зараховано до страхового стажу позивача як «Прац.освіти, соцзабезпечення», період з 11 жовтня 2017 року по 08 вересня 2022 року зараховано виключно до страхового стажу, період з 09 вересня по 12 вересня 2022 року не зараховано до страхового стажу позивача.

Спірним питанням у справі є правомірність прийняття відповідачем рішення від 20 листопада 2024 року №26 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Разом із цим, суд зауважує, що позивачем та його представником не заперечується правомірність не зарахування відповідачем до страхового стажу позивача періоду отримання допомоги по безробіттю з 25 липня 1997 року по 08 вересня 1997 року та періоду навчання з 01 вересня 1984 року по 19 червня 1991 року, отже, зазначені періоди не є спірними у межах цієї справи та не досліджуються судом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 1 Конституції України Україна є соціальною та правовою державою.

Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 46 Конституції України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Водночас у пункті 5 рішення № 8-рп/2005 від 11 жовтня 2005 року Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Статтею 2 Закону №1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

У силу вимог статті 52 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01 квітня 2015 року) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Однак, Законом України від 02 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набув чинності з 01 квітня 2015 року пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (далі Закон №213-VIII) було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

У подальшому, до статті 55 Закону №1788-ХІІ з 01 січня 2016 року також було внесено зміни згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII (далі - Закон №911-VIII), відповідно до якого пункт «е» вказаної статті має наступний зміст: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Таким чином, Закон №911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.

У подальшому, рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII.

Приймаючи вказане рішення, Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.

З огляду на вказане, з 04 червня 2019 року при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII.

Тобто, позивач з 04 червня 2019 року наділений правом на визначення права на отримання пенсії за вислугу років виходячи з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років.

Як свідчать матеріали справи, позивач працював з 23 серпня 1991 року по 31 серпня 1994 року керівником гуртків станції юннатів в Мар`їнській районній станції юннатів; з 01 вересня 1999 року по 24 квітня 1997 року на посаді фізичного керівника Новоукраїнського дитячого садка «Барвінок»; з 01 вересня 1997 року по 08 вересня 2001 року керівником гуртків станції юннатів в Мар`їнській районній станції юннатів; з 10 вересня 2001 року по 31 серпня 2007 року на посадах педагога-організатора, замісника директора школи з виховної роботи, керівника гуртків Новоукраїнської ЗОШ І-ІІІ ступенів; з 03 вересня 2007 року по 12 вересня 2022 року на посадах педагога-організатора, заступника директора з навчально-виховної роботи, вчителем хімії та біології у Богоявленській філії Вугледарського навчально-виховного комплексу «Мрія» (загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад), що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 23 серпня 1991 року, та не заперечується відповідачем.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що відмовляючи у призначенні пенсії за вислугу років, пенсійний орган виходив з того, що відповідно до пункту 2-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у позивача відсутній необхідний стаж роботи за вислугу років, як працівника освіти, станом на 11 жовтня 2017 року 26 років 06 місяців. Станом на 11 жовтня 2017 року стаж роботи позивача за вислугу років, як працівника освіти, становить 25 років 09 місяців 11 днів.

Крім того, в додаткових поясненнях відповідач зазначив, що до стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, не враховано період роботи з 11 жовтня 2017 року по 01 вересня 2022 року, оскільки відповідно до пункту 2-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсія за вислугу років призначається особам, які мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років на день набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №2148-VІІ від 03 листопада 2017 року, тобто, на 11 жовтня 2017 року.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон №1058-ІV.

03 жовтня 2017 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII, яким з 11 жовтня 2017 року розділ XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV доповнено пунктом 2-1.

Згідно пункту 2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Крім того, Законом №2148-VІІІ також були внесені зміни і до пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:

«До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».

З аналізу наведених норм вбачається, що пенсія за вислугу років згідно положень статті 55 Закону №1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж роботи не менше 25 років станом на 11 жовтня 2017 року.

На даний час, Закон №2148-VІІІ є чинним, неконституційним у визначеному законом порядку не визнавався.

Зазначена позиція повністю узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 27 липня 2022 року у справі №440/1286/20.

В наведеній постанові Верховний Суд зазначив, що враховуючи положення пункту 2-1 та пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія за вислугу років згідно положень пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення, станом на 11 жовтня 2017 року.

За приписами частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Матеріалами справи підтверджено, що станом на 11 жовтня 2017 року стаж роботи позивача за вислугу років, як працівника освіти, становить 25 років 09 місяців 11 днів, що визнається відповідачем.

Суд наголошує на тому, що відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для призначення пенсії за вислугу років на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення», позивачу необхідно мати вислугу років не менше 25 років саме станом на 11 жовтня 2017 року.

З урахуванням наведених законодавчих норм та встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позивач обіймаючи посади, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, станом на 11 жовтня 2017 року набула право на пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ.

У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років, враховуючи рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04 червня 2019 року, оскільки право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Отже, враховуючи, що позивач звернувшись із заявою про призначення пенсії 14 листопада 2024 року, мала страховий стаж роботи 33 роки 03 місяця 03 дні, спеціальний стаж роботи за вислугу років станом на 11 жовтня 2017 року 25 років 09 місяців 11 днів, що підтверджується відповідачем, суд висновує, що вона мала право на пенсію за вислугу років, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04 червня 2019 року, а відтак, відповідачем протиправно відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ.

Враховуючи зазначене, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №2 від 20 листопада 2024 року про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо зарахування до пільгового педагогічного стажу, який дає право на пенсію у відповідності до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоду роботи заступником директора з навчально-виховної роботи у Богоявленській філії Вугледарського навчально-виховного комплексу «Мрія» (загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад) з 11 жовтня 2017 року по 12 вересня 2022 року, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом вище, відповідно до розрахунку страхового стажу ОСОБА_1 , форма РС-право, період роботи з 01 вересня 2011 року по 10 жовтня 2017 року зараховано до страхового стажу позивача як «Прац.освіти, соцзабезпечення», період з 11 жовтня 2017 року по 08 вересня 2022 року зараховано виключно до страхового стажу, період з 09 вересня по 12 вересня 2022 року не зараховано до її страхового стажу.

При цьому, суд враховує, що положеннями статті 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно зі статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (зі змінами) (далі - Порядок №637).

Положеннями статті 62 Закону №1788-XII та пункту 1 Порядку №637 визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

В силу вимог абзацу 1 пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Як вже зазначалось судом вище, відповідно записів копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 23 серпня 1991 року у період з 03 вересня 2007 року по 12 вересня 2022 року позивач працювала на посадах педагога-організатора, заступника директора з навчально-виховної роботи, вчителем хімії та біології у Богоявленській філії Вугледарського навчально-виховного комплексу «Мрія» (загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад), що є її безперервним трудовим стажем.

Окрім того, суд констатує, що записи трудової книжки позивача виконані без перекреслень, виправлень, чітким прописом, у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено відповідний запис, і завірені печаткою роботодавця, тобто, здійснені відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58.

Отже, позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо періоду й характеру його роботи, й ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу у період з 03 вересня 2007 року по 12 вересня 2022 року.

Водночас, в додаткових поясненнях відповідач зазначив, що до стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, не враховано період роботи з 11 жовтня 2017 року по 01 вересня 2022 року, оскільки відповідно до пункту 2-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсія за вислугу років призначається особам, які мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років на день набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №2148-VІІ від 03 листопада 2017 року, тобто, на 11 жовтня 2017 року.

Отже, пенсійним органом не заперечується факт того, що оскаржуваний період роботи позивача з 11 жовтня 2017 року по 01 вересня 2022 року відноситься до спеціального стажу позивача за вислугу років.

Водночас, жодних інших підстав та обґрунтувань щодо підстав неврахування до загального страхового стажу позивача періоду з 09 вересня по 12 вересня 2022 року, та до спеціального стажу періоду з 11 жовтня 2017 року по 12 вересня 2022 року, відповідачем не наведено та суду не надано.

Водночас, Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2023 року у справі №240/24/21 дійшов висновку, що, обмежуючи пунктом 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV врахування спеціального стажу, здобутого після 11 жовтня 2017 року для набуття права на призначення пенсії за вислугою років, є порушенням принципу юридичної визначеності та верховенства права.

З огляду на викладене, оскільки записами трудової книжки підтверджено зазначені періоди роботи позивача та характер виконуваних робіт, суд вважає, що відповідач протиправно не врахував позивачу до його загального страхового стажу період з 09 вересня по 12 вересня 2022 року, та до спеціального стажу за вислугу років період з 11 жовтня 2017 року по 12 вересня 2022 року, при розгляді його заяви про призначення пенсії, тому такі періоди підлягають зарахуванню.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №174/658/16-а (провадження №К/9901/201/17) оцінюватися судом мають саме підстави, тобто, мотиви, з яких виходив відповідач, розглядаючи заяву щодо пенсії.

Незарахування спірного стажу позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в пункту 3.1 Рішення Конституційного Суду України у справі від 29 червня 2010 року №1-25/2010 зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.

Отже, позовні вимогі в цій частині підлягають задоволенню частково.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача, в той час як спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, суд вважає за доцільне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №2 від 20 листопада 2024 року про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 09 вересня по 12 вересня 2022 року та до спеціального стажу роботи за вислугу років період роботи з 11 жовтня 2017 року по 12 вересня 2022 року, та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 з 14 листопада 2024 року пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно із частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладено у постанові 25 червня 2020 року по справі №520/2261/19, згідно яких «обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги».

Підсумовуючи вищевикладене, повно та всебічно проаналізувавши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку про для задоволення адміністративного позову частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року позивачу відстрочено сплату судового збору в сумі 968,96 грн. (1211,20 грн.*0,8) до ухвалення рішення по справі.

Згідно частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки сплату судового збору відстрочено до ухвалення судового рішення у даній справі, а судовий збір не сплачено, суд дійшов висновку про необхідність стягнення суми судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суб`єкта владних повноважень на користь Державного бюджету України.

Керуючись статтями 139, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов адвоката Галкіна Вячеслава Леонідовича в інтересах ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: пл. Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, Донецька область, 84122, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №2 від 20 листопада 2024 року про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 09 вересня по 12 вересня 2022 року та до спеціального стажу роботи за вислугу років період роботи з 11 жовтня 2017 року по 12 вересня 2022 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 з 14 листопада 2024 року пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 18 березня 2025 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду у паперовому вигляді або через електронний кабінет (https://id.court.gov.ua/) у підсистемі «Електронний суд».

У разі застосування судом частини третьої статті 243 КАС України строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.С. Молочна