Справа № 420/10204/24
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/10204/24

Перша інстанція: суддя Бездрабко О.І.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шевчук О. А.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційні скарги ОСОБА_1 та НОМЕР_1 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до НОМЕР_1 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_2 ), в якому просила

- визнати протиправними дії щодо нарахування грошового забезпечення її чоловікові, старшому матросу ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) за період з 29.01.2020 по 26.04.2022 із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018;

- визнати протиправними дії щодо нарахування ОСОБА_2 додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022 (далі Постанова №168), за лютий, березень, квітень 2022 року не в повному обсязі;

- визнати протиправними дії щодо не виплати їй грошової компенсації за невикористані ОСОБА_2 дні основної та додаткових відпусток;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 здійснити ОСОБА_2 нарахування додаткової винагороди, встановленої Постановою №168, за лютий, березень, квітень 2022 в повному обсязі із розрахунку 100 000 гривень на місяць пропорційно часу участі у бойових діях та заходах, які виплатити ОСОБА_1 ;

- зобов`язати виплатити їй грошову компенсацію за невикористані ОСОБА_2 дні основної відпустки за 2022 рік та дні додаткових відпусток за 2017-2022 роки, як учаснику бойових дій;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_2 , в тому числі, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань, грошової компенсації за невикористану відпустку за 2022 рік, грошової компенсації відпустки учаснику бойових дій за 2017-2022 роки, за період з 29.01.2020 по 26.04.2022, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, відповідно до пункту 4 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 (далі Постанова №704) та пункту 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до Постанови 704, із урахуванням виплачених сум та виплатити його ОСОБА_1 із врахуванням раніше здійснених виплат.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що її чоловік проходив військову службу в Державної прикордонної службі України, зокрема у ВЧ НОМЕР_2 .

26.04.2022 її чоловік, перебуваючи в зоні бойових дій, отримав поранення, які призвели до його смерті, у зв`язку з чим наказом командира ВЧ НОМЕР_2 №78-ОС від 26.10.2022 ОСОБА_2 виключений зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 з 26.04.2022.

Позивачка указує, що під час проходження військової служби її чоловікові, грошове забезпечення та інші обов`язкові виплати виплачувалися не в повному розмірі, зокрема, із порушенням положень Постанови № 704 щодо визначення посадового окладу, окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 на відповідний тарифний коефіцієнт.

Позивачка указує, що через зростання розміру прожиткового мінімуму, розмір грошового забезпечення її чоловіка та інших обов`язкових виплат у 2020-2022 роках відповідач мав би обраховувати виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року.

Покликаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 02.08.2022 у справі №440/6017/21 та у постанові від 04.01.2023 у справі №640/17686/21, позивачка зазначає, що обрахунок посадового окладу, окладу за військовим званням та інших виплат з урахуванням розміру прожиткового мінімуму, встановленого на 01.01.2018 є протиправним, та не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.

Також позивачка зазначає, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, її чоловікові як учаснику бойових дій.

Позивачка зауважує, що у разі невикористання щорічної основної та додаткової відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто, особа не втрачає самого права на надану соціальну гарантію, яке може бути реалізоване в один з двох способів, зокрема, або шляхом надання особі відпустки або шляхом виплати грошової компенсації.

Оскільки її чоловік не реалізував право на відпустку, позивачка вважає, що як дружина загиблого військовослужбовця, відповідно до положень частини 6 статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі Закон № 504/96-ВР) має право на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

Далі, позивачка зазначає, що ОСОБА_2 протиправно не була виплачена у повному обсязі додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168 за лютий, березень, квітень 2022 року.

Як пояснює позивачка, її чоловік, старший матрос ОСОБА_2 брав безпосередню участь у бойових діях та забезпечував здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах ведення бойових дій у період здійснення зазначених заходів та загинув від вибухової травми під час таких дій, відтак ВЧ НОМЕР_2 повинна була нарахувати вказану винагороду із розрахунку 100 000 грн. на місяць.

Також позивачка просила врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 06.11.2018 у справі №812/292/18, згідно якої, норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_3 щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 належних ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2022 роки.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 належні ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2022 роки.

В задоволені решти позовних вимог суд відмовив.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позов в частині позовних вимог щодо виплати позивачці компенсації за невикористані ОСОБА_2 дні основної відпустки за 2022 рік та дні додаткових відпусток за 2017-2022 роки, як учаснику бойових дій, суд першої інстанції, врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18.

У цій справі суд виснував позицію, згідно якої у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статті 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 ст.12 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон № 3551-ХІІ).

Далі суд врахував положення частини 6 статті 24 Закону № 504/96-ВР, яка передбачає, що у разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, що не була одержана за життя, виплачується членам сім`ї такого працівника, а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини.

Також суд врахував положення частини 5 статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), згідно якої у разі смерті працівника грошова компенсація за невикористані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, що не була одержана за життя, виплачується членам сім`ї такого працівника, а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини

Покликаючись на рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), суд указав, що огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання грошової компенсації за невикористанні дні щорічних відпусток та додаткової відпустки як учаснику бойових дій, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи частини 5 статті 83 КЗпП України та частини 6 статті 24 Закону № 504/96-ВР.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині виплати ОСОБА_1 належної ОСОБА_2 додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, суд встановив, що ВЧ НОМЕР_3 додаткову винагороду, передбачену Постановою № 168, у розрахунку 100000 грн. на місяць, за лютий та березень 2022 року виплатила ОСОБА_2 повністю на його картковий рахунок, а за квітень 2022 року на картковий рахунок його матері, а тому дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Водночас, суд вважав, що не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок розміру посадового окладу ОСОБА_2 , окладу за військовим (спеціальним) званням, а також матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2020-2022 роках виходячи з розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.

Як указав суд, спірним питанням є не виплата нарахованого грошового забезпечення, матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_2 , а їх розмір і право позивача, як його дружини, вимагати здійснення відповідачем перерахунку грошового забезпечення та здійснення виплати цих сум.

Суд зауважив, що відповідно статей 1218, 1219 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З огляду на наведені норми, суд зазначив, що предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.

Оскільки ОСОБА_2 із рапортами щодо проведення перерахунку грошового забезпечення, матеріальної допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за спірний період не звертався і такий перерахунок не здійснений, суд визнав заявлені вимоги безпідставними.

За цих самих підстав суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошової компенсації за невикористану відпустку за 2022 рік, грошової компенсації за відпустку, як учаснику бойових дій за 2017-2022 роки, виходячи з розміру прожиткового мінімуму визначеного за 01 січня відповідного календарного року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

ОСОБА_1 не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимог, посилаючись на помилкове застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Зокрема, скаржниця не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог щодо перерахунку та виплати посадового окладу ОСОБА_2 , окладу за військовим (спеціальним) званням, а також матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань, грошової компенсації за невикористані відпустки шляхом визначення їх розміру, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року.

На думку скаржниці, під час ухвалення рішення суд першої інстанції не врахував, що відповідно до статті 1 Закону України від 05.10.2000 №2017-ІІІ «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні стандарти це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.

Скаржниця звертає увагу на те, що відповідно до положень статті 6 вказаного Закону базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, який затверджується Верховною Радою України в законі про держбюджет, і на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти.

На думку скаржниці визначення посадового окладу, окладу за військове звання, матеріальної допомоги та компенсації за невикористані частини відпустки шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 на відповідний тарифний коефіцієнт є протиправним, а тому її права на перерахунок грошового забезпечення та його складових мають бути відновлені.

Відповідач, ВЧ НОМЕР_3 , у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, які узгоджуються із висновками суду першої інстанції, зазначає про безпідставність поданої апеляційної скарги, у зв`язку з чим просить в задоволенні скарги відмовити.

ВЧ НОМЕР_3 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції також подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення, в частині задоволених вимог, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю.

Скаржник не погоджується з висновком суду про наявність підстав для виплати позивачці компенсації грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2022 роки.

Скаржник вважає, що виплата компенсації за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбачені статтею 16 Закону №504/96-ВР та пункту 12 частини 1 статті 12 Закону №3551-ХІІ може бути здійснена тільки у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби.

На переконання скаржника, оскільки ОСОБА_2 був виключений зі списків військової частини у зв`язку з його смертю, указані вище норми права не регулюють виниклі правовідносини та не можуть бути застосовані.

Також скаржник наголошував на тому, що оскільки ОСОБА_1 не перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 право на отримання таких виплат вона не набула.

Далі скаржник зазначає, що предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.

За таких підстав, на переконання скаржника, відсутні правові підстави для виплати позивачці компенсації грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2022 роки.

Позивачка своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу військової частини, не скористалася.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_2 проходив військову службу в Державної прикордонної службі України, зокрема у НОМЕР_1 прикордонному загоні морської охорони Державної прикордонної служби України (ВЧ НОМЕР_3 )..

14.09.2022 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) оформлено свідоцтво про смерть ОСОБА_2 за № НОМЕР_4

Згідно витягу з наказу командира НОМЕР_1 загону морської охорони Державної прикордонної служби України від 26.10.2022 № 78-ОС старший матрос ОСОБА_2 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю з 26.04.2022.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.02.2023 у справі № 495/210/23, яке набрало законної сили 20.03.2023, встановлений факт, що має юридичне значення, а саме: факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (паспорт № НОМЕР_5 , орган що видав: 5118, дата видачі: 23.11.2022, (РНОКПП: НОМЕР_6 ), адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , фактична адреса проживання: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП: НОМЕР_7 ), паспорт серії НОМЕР_8 виданий Іллічівським РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області від 21.05.2011), який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання бойового завдання із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, а саме: під час виконання бойового завдання з оборони міста Маріуполя 26.04.2022 в складі НОМЕР_1 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони (ВЧ НОМЕР_3 ), у період з 16.05.2016 по день смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

18.03.2024 ОСОБА_1 звернулася до ВЧ НОМЕР_3 із заявами, в яких просила:

перерахувати грошове забезпечення ОСОБА_2 (розміри посадового окладу та окладу за військовим званням) та виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення, грошову компенсацію за відпустку як учаснику бойових дій, грошову компенсацію за невикористані відпустки 2022 року за період з 29.01.2020 по 26.04.2022, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, у відповідності до пункту 4 Постанови №704 та пункту 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до Постанови №704;

здійснити нарахування додаткової винагороди ОСОБА_2 , встановленої Постановою № 168, за період з 24.02.2022 по 26.04.2022 в розрахунку 100 000 грн. на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах;

виплатити компенсацію за невикористані ОСОБА_2 дні основної відпустки за 2022 рік та дні додаткових відпусток, як учасника бойових дій, за 2017-2022 роки.

Листами від 07.03.2024 та від 27.03.2024 ВЧ НОМЕР_2 повідомила ОСОБА_1 про те, що нарахування грошового забезпечення старшому матросу ОСОБА_2 здійснювалося відповідно до положень Постанови №704, а також про відсутність правових підстав для здійснення запитуваних перерахунку та виплат.

Вважаючи протиправною відмову, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляцій і висновків суду першої інстанції.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг, з огляду на таке.

Аналізуючи доводи скаржниці, в особі ОСОБА_1 , в частині незгоди з рішенням суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні її вимог про перерахунок та виплату посадового окладу ОСОБА_2 , окладу за військовим (спеціальним) званням, а також матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань, грошової компенсації за невикористані відпустки, шляхом визначення їх розміру, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, колегія суддів установила наступне.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Згідно частин 2, 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Як установив та не заперечує ВЧ НОМЕР_2 ОСОБА_2 посадовий оклад та оклад за військовим званням з 01.01.2020 по 26.04.2022 (дата виключення зі списків особового складу) визначався виходячи з прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018.

З урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням упродовж служби ОСОБА_2 у період з 01.01.2020 по 26.04.2022 здійснювалося нарахування та виплата у відповідному відсотковому відношенні як постійних, так і одноразових видів грошового забезпечення із застосуванням для визначення грошового забезпечення розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 в тому числі грошова допомога для оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

ОСОБА_2 до НОМЕР_9 із рапортами щодо проведення перерахунку грошового забезпечення, матеріальної допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за спірний період не звертався.

Покликаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 02.08.2022 у справі №440/6017/21, суд погодився з позицією позивачки, що обрахунок ОСОБА_2 посадового окладу, окладу за військовим званням та інших виплат з урахуванням розміру прожиткового мінімуму, встановленого на 01.01.2018 не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.

Водночас, досліджуючи в рамках даної справи, питання чи має позивачка право вимагати здійснення, її померлому чоловіку, перерахунок грошового забезпечення, матеріальної допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, та в подальшому їх виплату суд обґрунтовано виснував про відсутність такого права.

25.06.2018 наказом Міністерства внутрішніх справ України № 558 затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (далі Інструкція №558).

Пункт 1 глави 6 розділу V Інструкції № 558 визначає, що у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належні, але не отримані ним до дня смерті (загибелі) посадові оклади, оклади за військовими званнями і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер) передаються членам сім`ї померлого, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Зазначеним особам також виплачуються одноразові види грошового забезпечення та інші виплати, право на отримання яких виникло у військовослужбовця до дня його смерті (загибелі).

Пункт 6 глави 6 розділу V Інструкції № 558 визначає, що грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їхнього віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.

Згідно з пунктом 9 глави 7 розділу IV Інструкції № 558 у разі смерті військовослужбовця сума матеріальної допомоги (якщо матеріальна допомога не надавалась військовослужбовцю в рік його смерті) виплачується сім`ї померлого, а у разі її відсутності - його батькам та утриманцям на підставі їх звернення та наказу начальника (командира) органу Держприкордонслужби.

Положення пункту 10 глави 7 розділу IV Інструкції № 558 визначають, що у разі смерті військовослужбовця сума допомоги для оздоровлення (якщо допомога для оздоровлення не виплачувалась військовослужбовцю в рік його смерті) виплачується сім`ї померлого, а у разі її відсутності - його батькам та утриманцям на підставі їх звернення та наказу начальника (командира) органу Держприкордонслужби.

Аналізом вказаних норм слід дійти висновку, що вони регулюють умови та порядок виплати належних військовослужбовцю, але не отриманих ним до дня смерті, посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та інших виплат, право на отримання яких виникло у військовослужбовця до дня його смерті.

При цьому, Інструкція № 558 визначає чіткий перелік осіб, яким виплачується грошове забезпечення - дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їхнього віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.

Так, матеріальна допомога для оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, виплачуються у разі смерті військовослужбовця сім`ї померлого, а у разі її відсутності - його батькам та утриманцям, тільки у випадку, якщо допомога для оздоровлення та матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань не виплачувалась військовослужбовцю в рік його смерті.

Згідно матеріалів справи, у період з 01.01.2020 по 26.04.2022 ОСОБА_2 щомісячно нараховувалося та виплачувалося грошове забезпечення, були виплачені матеріальна допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, однак не у розмірах, які встановлені законодавством внаслідок застосування розрахункової величини для розрахунку посадового окладу і окладу за військовим (спеціальним) званням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, а не розміру прожиткового мінімуму станом на 01 січня відповідного календарного року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив, що спірним питанням не є невиплата нарахованих грошового забезпечення, матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_2 , скаржниця не погоджується з їх розміром і вважає, що вона, як особа, яка проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, має право вимагати здійснення перерахунку і виплати їй грошового забезпечення ОСОБА_2 .

Відповідно до статей 1218, 1219 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Стаття 1227 ЦК України визначає, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодування у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

З огляду на наведене слід дійти висновку, що предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.

Вказана правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 484/3648/16-а, від 29.04.2020 у справі № 576/1388/17.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14.02.2022 у справі № 243/13575/19 зазначив, що тлумачення статті 1227 ЦК України доводить, що, зокрема, право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом (зокрема право на страхові виплати).

Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум.

Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень статті 1217 ЦК України, за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат, та випадки, за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати.

Колегія суддів враховує, що вказана позиція підтримана Верховним Судом в постанові від 21.07.2022 у справі № 431/4588/20.

Таким чином, з аналізу вищенаведених норм та встановлених обставин справи у їх сукупності, слід констатувати, що до складу спадщини не входять права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, права на перерахунок суми грошового забезпечення, матеріальної допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з визначенням посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, розрахованих виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом 01 січня відповідного календарного року.

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання протиправними дії НОМЕР_9 щодо зобов`язання ВЧ1472 здійснити перерахунок грошового забезпечення, матеріальної допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_2 за період з 29.01.2020 по 26.04.2022 шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, у відповідності до пункту 4 постанови №704.

На думку колегії суддів посилання скаржниці на приписи Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтегрованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884, є помилковими, оскільки вказаний Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці), а не військовослужбовців, які загинули (померли).

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошової компенсації за невикористану відпустку за 2022 рік, а також грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за 2017-2022 роки, оскільки такі виплати не були нараховані ОСОБА_2 за життя.

Таким чином, з огляду на наведені вище висновки, доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог щодо перерахунку та виплати посадового окладу ОСОБА_2 , окладу за військовим (спеціальним) званням, а також матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань, грошової компенсації за невикористані відпустки шляхом визначення їх розміру, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, є необґрунтованими.

Переходячи до оцінки доводів апеляційної скарги ВЧ НОМЕР_3 , яка заперечує право позивачки на виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2022 роки, колегія суддів враховує наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі і вище - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі і вище - Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статей 1, 2 Закон № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з абзацом першим пункту 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки».

Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі, якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Так, частина 1 статті 4 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР) передбачає такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Правовий статус ветеранів війни, створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них врегульовані Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон № 3551-ХІІ).

Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону №3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає про відсутність підстав для виплати позивачці грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік, оскільки така виплата здійснюється лише у разі звільнення військовослужбовця з військової служби, а ОСОБА_2 був виключений зі списків особового складу військової частини у зв`язку зі смертю.

Колегія вважає такі доводи відповідача необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідаючи на вказаний довід колегія судів зазначає, що відповідно до пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Аналогічна правова норма міститься у частині 1 статті 24 Закону № 504/96-ВР, якою встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація, зокрема, за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Частина 6 статті 24 Закону № 504/96-ВР визначає, що у разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, що не була одержана за життя, виплачується членам сім`ї такого працівника, а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини.

Варто зауважити, що Конституційний Суд України у рішенні від 07.05.2002 р. № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) указав, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання виплати членам сім`ї померлого військовослужбовця компенсації за не використані дні відпусток, що не були одержані ним за життя, не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані КЗпП України, частина 5 статті 83 якого визначає, що у разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, що не була одержана за життя, виплачується членам сім`ї такого працівника, а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини.

Орім цього, згідно пункту 1 глави 6 розділу V Інструкції № 558 у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належні, але не отримані ним до дня смерті (загибелі) посадові оклади, оклади за військовими званнями і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер) передаються членам сім`ї померлого, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Зазначеним особам також виплачуються одноразові види грошового забезпечення та інші виплати, право на отримання яких виникло у військовослужбовця до дня його смерті (загибелі).

Скаржник не заперечує той факт того, що ОСОБА_2 не надавалася додаткова відпустка як учаснику бойових дій за період 2017-2022 роки та щорічна основна відпустка за 2022 рік, а також не виплачувалася грошова компенсація за невикористані дні цих відпусток, та вважає, що ОСОБА_2 не отримав права на грошову компенсацію внаслідок виключення його зі списків особового складу у зв`язку зі смертю, а не звільнення останнього.

Водночас колегія суддів оцінює критично такі доводи, оскільки право на такі виплати члени сім`ї підтверджується наведеними вище нормами права.

Також скаржник заперечує право на такі виплати, оскільки ОСОБА_1 не є дружиною загиблого ОСОБА_2 , а тому, на його переконання, не має права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та невикористаної щорічної основної відпустки.

Як зазначено вище, відповідно до приписів частини 6 статті 24 Закону № 504/96-ВР, частини 5 статті 83 КЗпП України, виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у разі смерті працівника членам сім`ї такого працівника, а пункт 1 глави 6 розділу V Інструкції № 558 визначає, що у разі загибелі військовослужбовця всі належні йому виплати передаються членам сім`ї померлого.

Отже, вказаними нормами визначене коло суб`єктів, яким виплачується така грошова компенсація, - членам сім`ї померлого.

Відповідно до частин 2, 4 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Конституційний Суду України у рішенні від 03.06.1999 № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» визначив, що членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Таким чином, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

З цього приводу слід зазначити, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.02.2023 у справі № 495/210/23, яке набрало законної сили 20.03.2023, встановлений факт, що має юридичне значення, а саме: факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання бойового завдання із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, а саме: під час виконання бойового завдання з оборони міста Маріуполя 26.04.2022 в складі НОМЕР_1 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони (військова частина НОМЕР_3 ), у період з 16.05.2016 по день смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, в розумінні статті 3 Сімейного кодексу України, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999. № 5-рп/99 та рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.02.2023 у справі № 495/210/23, ОСОБА_1 належить до членів сім`ї загиблого ОСОБА_2 , тобто до кола суб`єктів, яким згідно частини 6 статті 24 Закону № 504/96-ВР, частини 5 статті 83 КЗпП України, пункту 1 глави 6 розділу V Інструкції № 558 виплачується грошова компенсація за невикористані ні щорічної основної та додаткової відпусток загиблого військовослужбовця.

Також суд доречно зауважив, що в особовій справі ОСОБА_2 серед близьких родичів зазначено ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з особової справи від 27.03.2023 № 110.

З урахуванням викладеного, а також того, що судовим рішенням встановлений факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю, колегія суддів вважає, що позивачка належить до членів сім`ї загиблого військовослужбовця, який не використав щорічну основну відпустку за 2022 рік, додаткову відпустку як учасник бойових дій за 2017-2022 роки, у зв`язку з чим ОСОБА_1 має право на отримання грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2017-2022 роки, яка належала, але не виплачена ОСОБА_2 .

Таким чином колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність відмови НОМЕР_9 у виплаті позивачці належних ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2022 роки, а порушене право позивачки має бути відновлене шляхом зобов`язання НОМЕР_9 нарахувати та виплатити позивачу належні ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2022 роки.

Доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, висновків суду не спростовують, та не містять доводів, яким би не була надана оцінка судом першої інстанції.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому відсутні підстави для їх задоволення.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, не допустив, а тому підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування судового рішення відсутні.

Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не передбачений.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 загону морської охорони Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя О. А. Шевчук

Повне судове рішення складено 18.03.2025.