Справа № 140/15039/24
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2025-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року ЛуцькСправа № 140/15039/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Валюха В.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ) про:

- визнання протиправними дій начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », які виразились в забороні перетину державного кордону України ОСОБА_1 ;

- визнання протиправним та скасування рішення № 3930 від 29.11.2024, винесене начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », про відмову ОСОБА_1 в перетині державного кордону України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваним рішенням № 3930 від 29.11.2024 було відмовлено у виїзді з України позивачу ОСОБА_1 з причини відсутності підстав на право перетинання державного кордону, ненадання на паспортний контроль документів, які підтверджують підставу для виїзду за кордон або мету поїздки.

Позивач вважає вказане рішення протиправним, винесеним без урахування наданих документів, а тому підлягає скасуванню, з огляду на таке.

Для підтвердження підстав для перетину державного кордону України позивач надав: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; військово-обліковий документ; розпорядження про прийняття на роботу № 1-24 від 25.11.2024; довідки з Пенсійного фонду форми ОК-7 та ОК-5; трудовий договір від 25.11.2024; витяг з Реєстру Укртрансбезпеки № 709 від 06.09.2024. Тобто, позивач надав усі підтверджуючі документи, що дають підстави для висновку про мету перетину державного кордону.

При виконанні своїх функціональних обов`язків службова особа відповідача, приймаючи рішення про відмову в перетинанні державного кордону від 29.11.2024, не могла обмежитися лише вказівкою на ненадання позивачем відповідних документів, а зобов`язана була зазначити, яких конкретно документів для перетинання державного кордону недостатньо, і які документи позивач повинен був надати для прикордонного контролю, чим допустив порушення принципу належного урядування. В оскаржуваному рішенні відповідач не надав інформації, які документи потрібні були позивачу для отримання ним права на перетинання державного кордону в умовах правового режиму воєнного стану.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 30.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а. с. 34).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву (а. с. 37-41) відповідач позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні з підстав правомірності оскаржуваного рішення.

Вказує, що 29.11.2024 позивач прибув до міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Устилуг» у якості водія транспортного засобу з метою здійснення перетину державного кордону. Під час проходження паспортного контролю у прикордонного наряду «Перевірка документів» виникли сумніви щодо наявності законних підстав для виїзду з України, у зв`язку із чим позивача було запрошено на співбесіду з метою вивчення підстав для перетину державного кордону.

Відповідач звертає увагу на суттєву відмінність між поданим до суду примірником трудового договору від 25.11.2024 (у якому відсутні підписи у пункті 13), та примірником цього документа, що був поданий під час здійснення прикордонного контролю, у якому стоять підписи сторін у пункті 13 щодо розірвання трудового договору.

За результатами проведених заходів у зв`язку із не підтвердженням мети поїздки, позивачу було відмовлено в пропуску через державний кордон, адже з поданого трудового договору позивач станом на 29.11.2024 не перебував у трудових відносинах та не може здійснювати перевезення. Рішенням № 3930 від 29.11.2024 позивачу правомірно відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України у зв`язку з тим, що позивач не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або мету поїздки.

Інших заяв по суті справи чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні від учасників справи до суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, 29.11.2024 позивач ОСОБА_1 прибув до міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Устилуг» у якості водія транспортного засобу ФОП ОСОБА_2 з метою здійснення перетину державного кордону, а для підтвердження підстав для перетину державного кордону на виїзд з України позивач надав: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; військово-обліковий документ; розпорядження про прийняття на роботу № 1-24 від 25.11.2024; довідки з Пенсійного фонду форми ОК-7 та ОК-5; трудовий договір від 25.11.2024; витяг з Реєстру Укртрансбезпеки № 709 від 06.09.2024 (а. с. 9-23, 28).

З письмових пояснень начальника 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_3 убачається, що під час несення служби в п/н «Старший прикордонник нарядів в пункті пропуску» 29.11.2024 близько 20:00 на проведення другої лінії (співбесіди) прикордонним нарядом «Перевірка документів» було направлено ОСОБА_1 , що прямував за кордон вперше на підставі пункту 2-9 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (далі Правила № 57), від ФОП ОСОБА_2 . В ході співбесіди під час перевірки документів було виявлено, що трудовий договір, укладений між ФОП та позивачем, є розірваним сторонами, про що було роз`яснена позивачу та прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону України (а. с. 42-43).

29.11.2024 начальник 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_3 прийняв рішення про відмову в перетинанні державного кордону України за № 3930, у якому зазначено, що на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII (далі Закон № 389-VIII), Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, а також Правил № 57 позивачу відмовлено у виїзді з України з причини того, що громадянин ОСОБА_1 тимчасово обмежений у праві виїзду з України у зв`язку із відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, оскільки не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або мету своєї поїздки (а. с. 24-25).

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Згідно із частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Частиною першою статті 1 Закону № 389-VIII визначено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 6 Закону № 389-VIII в указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються: вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 8 Закону № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

За приписами частини другої статті 9 Закону № 389-VIII Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Частинами першою, другою статті 20 Закону № 389-VIII передбачено, що правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону. В умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено: ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1); у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (пункт 3).

В подальшому, Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, правовий режим воєнного стану діяв станом на 04.04.2024 (день прийняття оскаржуваного рішення) та діє по цей час.

Системний аналіз вказаних нормативно-правових актів дає підстави дійти висновку про те, що передбачене частиною першою статті 33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути тимчасово обмежене в умовах воєнного стану, за умови, що в указі Президента України про введення воєнного стану таке конституційне право зазначено у вичерпному переліку конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, при цьому, особливий режим в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян встановлюються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що пунктом 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені, зокрема, статтею 33 Конституції України, тому з 24.02.2022 (дня введення в Україні воєнного стану) право кожного вільно залишати територію України, яке передбачене частиною першою статті 33 Конституції України, може бути тимчасово обмежене в умовах воєнного стану, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 № 1710-VI (далі Закон № 1710-VI) прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

За приписами частин першої, третьої, четвертої статті 6 Закону № 1710-VI перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом. Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні. Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

За змістом частин першої третьої статті 14 Закону № 1710-VI іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт. Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону. Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право протягом одного місяця з дня прийняття відповідного рішення у передбаченому законом порядку оскаржити його до органу Державної прикордонної служби України вищого рівня або до адміністративного суду за місцем розташування відповідного органу. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії.

Згідно із частинами першою, другою статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 № 3857-ХІІ (далі Закон № 3857-ХІІ) перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

За змістом статті 8 Закону № 3857-ХІІ рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб з питань виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку.

Пунктом 1 Правил № 57 (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення від 29.11.2024 № 3930) передбачено, що ці Правила визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону.

Згідно із пунктом 2 Правил № 57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: паспорт громадянина України для виїзду за кордон. У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Відповідно до пункту 2-9 Правил № 57 у разі введення в Україні воєнного стану пропуск через державний кордон водіїв транспортних засобів суб`єктів господарювання, які мають ліцензію на право провадження господарської діяльності з міжнародних перевезень вантажів та пасажирів автомобільним транспортом (далі - ліцензіати), здійснюється уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби за умови виконання правил перетину державного кордону України та за наявності інформації про особу у відповідній інформаційній системі, адміністратором якої є Укртрансбезпека.

Інформація про водіїв, зазначених в абзаці першому цього пункту, вноситься до відповідної інформаційної системи, адміністратором якої є Укртрансбезпека, на підставі заявки ліцензіата.

Перетин державного кордону здійснюється особою, зазначеною в абзаці першому цього пункту, лише на транспортному засобі, який є засобом провадження господарської діяльності ліцензіата, повна маса якого становить 3500 кілограмів та більше.

Укртрансбезпека проводить перевірку інформації про транспортний засіб на основі даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, та вносить відповідні дані до Єдиного комплексу інформаційних систем Укртрансбезпеки.

На одному транспортному засобі державний кордон можуть одночасно перетинати:

два водії на вантажному транспортному засобі ліцензіата;

три водії на пасажирському транспортному засобі (автобусі) ліцензіата.

Особи, зазначені в абзаці першому цього пункту, можуть безперервно перебувати за кордоном не більше 60 календарних днів з дня перетину державного кордону.

У разі перевищення строків перебування осіб за кордоном, установлених цим пунктом, Укртрансбезпека може припинити доступ відповідного ліцензіата до Єдиного комплексу інформаційних систем Укртрансбезпеки на три місяці.

Рішення про припинення доступу ліцензіата до Єдиного комплексу інформаційних систем Укртрансбезпеки приймається комісією, до складу якої можуть залучатися представники Мінінфраструктури та інших органів державної влади.

Рішення про припинення доступу ліцензіата до Єдиного комплексу інформаційних систем Укртрансбезпеки затверджується наказом Голови Укртрансбезпеки.

Наказ про припинення доступу ліцензіата до Єдиного комплексу інформаційних систем Укртрансбезпеки оприлюднюється наступного дня після його видання на офіційному веб-сайті Укртрансбезпеки та надсилається ліцензіату на електронну адресу (у разі наявності), що міститься в ліцензійній справі.

У разі непідтвердження мети поїздки уповноважені службові особи Держприкордонслужби відмовляють особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, в перетинанні державного кордону в порядку, визначеному частиною першою статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль».

Верховний Суд у постановах від 17.07.2023 у справі № 380/7792/22, від 31.08.2023 у справі № 380/572/23, від 14.02.2024 у справі № 380/18153/22, від 28.02.2024 у справі № 240/29892/22 сформулював правові висновки такого змісту:

- в умовах воєнного стану право вільно залишати територію України, гарантоване статтею 33 Конституції України, може бути обмежене;

- згідно з Указом № 64/2022 (пункт 3) дозволено (встановлено) можливість обмежувати (на період воєнного стану) конституційне право вільно залишати територію України;

- обмеження на виїзд з України для громадян України, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації (віком від 18 до 60 років), зумовлені правовим режимом воєнного стану та конституційним обов`язком захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 64 Основного Закону України).

Право громадянина на перетин кордону має бути підтверджено певними документами, які дають уповноваженій службовій особі Держприкордонслужби прийняти обґрунтоване рішення (вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 18.04.2024 у справі № 260/2850/22).

Правова позиція відповідача полягає у тому, що позивач не надав документів, які підтверджують підставу для виїзду за кордон або мету своєї поїздки (пункт 2-9 Правил № 57), з огляду на те, що поданий на паспортний контроль трудовий договір, укладений між ФОП ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_4 , є розірваним сторонами, про що свідчать підписи у пункті 13 договору.

При вирішенні спору суд бере до уваги примірник трудового договору, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_4 , який було подано позивачем під час здійснення прикордонного контролю (а. с. 44), а не примірник, долучений до позовної заяви (а. с. 28).

Суд звертає увагу, що вказані примірники трудового договору істотно відрізняються між собою тим, що у наданому до позовної заяви примірнику відсутні підписи сторін договору у пункті 13 щодо розірвання договору (а. с. 28), тоді як у наданому під час здійснення прикордонного контролю примірнику трудового договору (долучений до відзиву на позовну заяву) наявні підписи сторін договору у пункті 13 щодо розірвання договору (а. с. 44).

При цьому, позивач та/або його представник не заперечили ту обставину, що під час здійснення прикордонного контролю позивач надав саме той примірник трудового договору, який долучений до відзиву на позовну заяву.

З огляду на суперечливі відомості, зазначені у трудовому договорі від 25.11.2024, укладеному між ФОП ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_4 , які давали підстави стверджувати про розірвання вказаного договору з огляду на наявність підписів у пункті 13 трудового договору, суд погоджується із доводами відповідача про те, що під час проходження паспортного контролю у прикордонного наряду «Перевірка документів» були наявні обґрунтовані сумніви щодо наявності законних підстав для виїзду з України, у зв`язку із чим позивача було запрошено на співбесіду з метою вивчення підстав для перетину державного кордону. У зв`язку із тим, що з поданого трудового договору вбачається, що станом на 29.11.2024 позивач не перебував у трудових відносинах, а тому не може здійснювати перевезення як водій ФОП ОСОБА_2 , а інших документів, які достовірно підтверджують трудові відносини (а відтак і підставу для виїзду за кордон, відповідно до пункту 2-9 Правил № 57) позивач не надав, тому було прийнято законне рішення від 29.11.2024 № 3930 про відмову у виїзді позивача з України.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Суд, вживаючи визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, на підставі частини четвертої статті 9 КАС України, з власної ініціативи зробив запит про отримані позивачем ОСОБА_1 доходи за 3-4 квартали 2024 року, та отримав відповідь № 1215802 від 20.03.2025 з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи (а. с. 53).

З вказаної відповіді № 1215802 від 20.03.2025 вбачається, що у 4-му кварталі 2024 року позивач ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) отримав лише доходи як самозайнятий ФОП платник єдиного податку в сумі 5783866,71 грн, а відомості про виплату позивачу доходів у вигляді заробітної плати від ФОП ОСОБА_2 за цей період відсутні (а. с. 53).

Крім того, згідно із частиною четвертою статті 24 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника (домашнього працівника) на роботу/укладення гіг-контракту або припинення трудового договору з домашнім працівником» від 17.06.2015 № 413 установлено, що повідомлення про прийняття працівника (домашнього працівника) на роботу/укладення гіг-контракту подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою (крім повідомлення про прийняття на роботу члена виконавчого органу господарського товариства, керівника підприємства, установи, організації), та/або резидентом Дія Сіті до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а фізичною особою, яка уклала трудовий договір з домашнім працівником, - за її податковою адресою (місцем проживання) за формою згідно з додатком 1 до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором та/або до початку виконання робіт (надання послуг) гіг-спеціалістом резидента Дія Сіті засобами електронного зв`язку з використанням електронного підпису відповідальних осіб, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу.

Проте, позивач не надав копії повідомлення про прийняття працівника (домашнього працівника) на роботу/укладення гіг-контракту, яке мало було подано ФОП ОСОБА_2 до територіального органу Державної податкової служби за встановленою формою до початку роботи працівника позивача ОСОБА_1 за укладеним трудовим договором від 25.11.2024.

Отже, факт перебування станом на 29.11.2024 позивача ОСОБА_1 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 на підставі трудового договору від 25.11.2024 належними та допустимими доказами під час судового розгляду не підтвердився з огляду на:

- суперечливі відомості у наданому під час здійснення прикордонного контролю примірнику трудового договору від 25.11.2024 (долучений до відзиву на позовну заяву), де наявні підписи сторін договору у пункті 13 щодо розірвання договору;

- відсутність у відповідному Державному реєстрі (а саме Державному реєстрі фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи) відомостей про виплату у 4-му кварталі 2024 року позивачу ОСОБА_1 доходів у вигляді заробітної плати від ФОП ОСОБА_2 (при тому, що пунктом 3 трудового договору від 25.11.2024 обумовлено розмір заробітної плати не нижче мінімальної заробітної плати в сумі 8500,00 грн);

- ненадання позивачем копії повідомлення про прийняття працівника (домашнього працівника) на роботу/укладення гіг-контракту, яке мало було подано ФОП ОСОБА_2 до територіального органу Державної податкової служби за встановленою формою до початку роботи працівника позивача ОСОБА_1 за укладеним трудовим договором від 25.11.2024.

З огляду на це, правові та фактичні підстави для прийняття оскаржуваного рішення від 29.11.2024 № 3930 про відмову позивачу в перетинанні державного кордону України знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи.

Стосовно доводів позивача про недоліки оскаржуваного рішення щодо його змісту суд зазначає, що рішення від 29.11.2024 № 3930 про відмову в перетинанні державного кордону України відповідає формі, затвердженій наказом МВС України від 05.06.2023 № 457 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 19.06.2023 за № 1019/40075); у рішенні наведено персональні дані позивача, його паспортні документи; вказано правову підставу його прийняття; вказано, що тимчасово обмежено у праві виїзду з України, не подані документи, що підтверджують підставу виїзду за кордон або мету поїздки.

Водночас наявність недоліку у спірному рішенні, на думку суду, не є безумовною підставою для скасування спірного рішення, яке в цілому відповідає критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України та не впливає на його законність (такі висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 23.05.2024 у справі № 380/16591/22).

Суд також зазначає, що спірне рішення відповідача має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому за наявності на те законних підстав, які дійсно надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення відповідача жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19.09.2023 у справі № 160/14641/22, від 27.09.2023 у справі № 380/16876/22, від 26.10.2023 у справі № 260/3428/22).

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване у цій справі рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 29.11.2024 № 3930 щодо тимчасового обмеження позивача у праві виїзду з України в умовах воєнного стану є правомірним та таким, що прийняте відповідно до вимог частини другої статті 2 КАС України, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій посадової особи, визнання протиправним та скасування вказаного рішення належить відмовити.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.М. Валюх