Справа № 420/1793/24
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/1793/24

Перша інстанція: суддя Білостоцький О.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шевчук О. А.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2024 року у справі за позовом адвоката Бершавського Олексія Валерійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2024 року адвокат Бершавський О.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ГУ ДМС в Одеській області), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо нерозгляду заяви - анкети громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 28.09.2023 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати вчинити дії, передбачені частиною 12 статті 7, статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), а саме: зареєструвати заяву - анкету громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 28.09.2023 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також подані документи, заповнити реєстраційний листок на ОСОБА_1 , оформити особову справу, занести отримані відомості до централізованої інформаційної системи та видати довідку про звернення за захистом в Україні.

В обґрунтування заявлених вимог адвокат пояснює, що його довіритель звернувся до територіального органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на яку отримав відповідь, оформлену листом, із посиланням на звернення із подібною заявою раніше, тобто заява по суті не була розглянута відповідачем.

На переконання адвоката, ГУ ДМС в Одеській області, отримавши заяву його довірителя, у відповідності до положень статті 8 Закону № 3671-VI повинно було прийняти відповідне рішення про задоволення заяви або рішення про відмову у задоволенні заяви шукача захисту.

Адвокат просить врахувати, що звернення його довірителя за захистом України у порядку Закону № 3671-VI зумовлене тим, що державні органи Російської Федерації переслідують його з політичних мотивів.

Як указує адвокат, ураховуючи таке переслідування, а також загальновідому практику застосування нелюдських тортур у російських в`язницях, побоювання його довірителя зазнати тортур та нелюдського поводження, у випадку потрапляння на територію Російської Федерації, є цілком обґрунтованими .

Покликаючись на статтю 14 Загальної декларації прав людини, яка визначає право шукати притулку та захисту від переслідувань в інших країнах, адвокат зазначає, що таке право може бути використане в разі переслідування, яке ґрунтується на політичних мотивах.

Адвокат вказує, що протиправна бездіяльність ГУ ДМС в Одеській області щодо нерозгляду заяви - анкети його довірителя про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позбавляє, останнього права на захист, як іноземного громадянина, передбаченого Законом № 3671-VI.

Адвокат наголошує на тому, що бездіяльність ГУ ДМС в Одеській області, як органу державної влади, містять ознаки порушення положень статті 19 Конституції України, згідно якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2024 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ ДМС в Одеській області щодо нерозгляду заяви-анкети громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 28.09.2923 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано ГУ ДМС в Одеській області розглянути заяву-анкету громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 28.09.2923 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та прийняти рішення у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині заявлених позовних вимог суд відмовив.

Вирішуючи спір та задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірним питанням в межах даної справи, є саме факт неприйняття відповідачем до розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в порядку, визначеному статтями 7, 8 Закону №3671-VI .

Суд відзначив, що відповідач, під час розгляду вказаної заяви, згідно положень Закону України «Про звернення громадян», не зазначив чітких та однозначних правових обставин щодо невідповідності вказаної заяви критеріям, визначеним Законом №3671-VI та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 (далі Правила №649).

Як указав суд, ГУ ДМС в Одеській області, в оскаржуваному рішенні лише послалося на положення статті 17 Закону № 3671-VI, без жодних висновків та обґрунтувань, які, в подальшому, були зазначені ним у відзиві на позов, зокрема, щодо недотримання позивачем вимог законодавства щодо особистого звернення.

При цьому, стосовно зауважень територіального органу міграційної служби, що ОСОБА_1 не особисто звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд відзначив, що це може бути окремою підставою для винесення рішення про відмову у її задоволеннію

Також суд акцентував увагу на тому, що приписи пункту 2.4. Правил №649 не передбачають можливості відмови у прийнятті заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту шляхом направлення заявнику відповідного листа.

Водночас, положення частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI прямо визначають обов`язок відповідача прийняти саме рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, навіть за заявами, які є очевидно необґрунтованими, а також якщо заяви носять характер зловживання.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що встановлені судом обставини справи свідчать про наявність, з боку ГУ ДМС в Одеській області, бездіяльності щодо позивача, згідно процедури визначеної Законом № 3671-VI.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДМС в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що під час ухвалення рішення суд першої інстанції не врахував, що історія переслідування позивача є очевидно необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на його переконання, не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI.

Скаржник просить врахувати, що обставини, указані позивачем у заяві, вже були досліджені ГУ ДМС в Одеській області, ним була надана правова оцінка судом першої та апеляційної інстанції, в рамках іншої адміністративної справи, при цьому, на переконання скаржника, нових причин для звернення за міжнародним захистом ОСОБА_1 не вказує.

Також скаржник наполягає, що позивач не дотримався вимог Закону №3671-VI та Правил №649 щодо особистого звернення з відповідною заявою та порядку подання такої заяви до територіального органу міграційної служби.

За таких підстав, на переконання скаржника, заява позивача правомірно розглянута ГУ ДМС в Одеській області, в порядку Закону України «Про звернення громадян».

За таких підстав, на переконання скаржника, з боку органу міграційної служби не було допущено жодних порушень, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Білорусь.

12.08.2019 позивач в`їхав на територію України.

28.10.2021 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Листом від 05.11.2021 ГУ ДМС в Одеській області надало відповідь на вказану заяву (звернення), яким повідомило заявника, що його звернення не відповідає критеріям, визначеним Законом № 3671-VI та Правилам №649.

Зазначена відповідь була оскаржена ОСОБА_1 у судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2022 у справі №420/23580/21 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС в Одеській області.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.06.2022 У справі №420/23580/21 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.01.2022 по справі №420/23580/21 скасовано та ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ ДМС в Одеській області щодо нерозгляду заяви громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.10.2021 року.

Зобов`язано ГУ ДМС в Одеській області розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.10.2021.

Ухвалою Верховного Суду від 01.09.2022 касаційна скарга ГУ ДМС в Одеській області на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.08.2022 у справі №420/23580/21була повернута скаржнику.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , відповідно до пунктів 4, 6 статті 8 Закону № 3671-VI та підпунктів 4.3, 4.4 Правил № 649, ГУ ДМС в Одеській області прийняло наказ від 27.12.2022 №254 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 (а.с.160, т.2).

За змістом указаного документа, у ОСОБА_1 відсутні побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками, а також відсутні доведені факти загрози його життю, безпеці чи свободі на території Республіки Білорусь.

Окрім цього, зазначено, що позивач перебуває у міжнародному розшуку за каналами Інтерполу за клопотанням третьої країни (РФ) за вчинення злочину неполітичного характеру, передбаченого пунктом «а» частини 2 статті 126 Кримінального кодексу РФ (викрадення людини), а також переслідується компетентними правоохоронними органами України за вчинення аналогічного злочину на території нашої країни за частиною 3 статті 187, частиною 2 статті 146 Кримінального кодексу України.

Окремо зазначено, що особа, яка не використала права на оскарження даного рішення, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших законних підстав для перебування в Україні.

Не погодившись із вищевказаним наказом, позивач оскаржив його у судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.04.2023 у справі №420/469/23 відмовлено в задоволенні позову громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДМС в Одеській області №254 від 27.12.2022.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2023 по справі №420/469/23 апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.04.2023 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 16.08.2023 у справі №420/469/23 касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.04.2023 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2023 - повернута особі, яка її подала.

28.09.2023 до ГУ ДМС в Одеській області надійшла нова заява-анкета ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09.10.2023 листом ГУ ДМС в Одеській області повідомило заявника, що стосовно нього 27.12.2022 вже прийняте рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оскаржувалось в судовому порядку, та наразі є чинним.

Також територіальний орган міграційної служби проінформував про те, що на заявника поширюються права та обов`язки, передбачені частиною 3 статті 17 Закону №3671-VI, зокрема, якщо особа отримала повідомлення суду про підтвердження рішення про відмову в оформленні документів про вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то така особа повинна залишити територію України у встановлений строк, якщо вона не має інших встановлених Законом №3671-VI законних підстав для перебування в Україні.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду його заяви, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Вирішальним у цій справі є питання чи є правомірними дії або бездіяльність територіального органу міграційної служби щодо неприйняття та розгляду по суті заяви (звернення) позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розв`язуючи це питання, колегія суддів керується наступним.

Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 (далі і вище - Закон № 3671-VI) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пункт 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI визначає, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пункт 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI визначає, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стаття 6 Закону № 3671-VI визначає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

-яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

-яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

-яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

-стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

-яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

-яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно положень частин 1, 2 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Положення частини 12 статті 7 Закону № 3671-VI визначають, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:

-реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи;

-ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

-проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

-у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України;

-заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник;

-заповнює інші необхідні документи;

-оформлює особову справу;

-роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правничої допомоги відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу»;

-заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до частин 6 8 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону № 3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту «..» приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Положення частини 6 статті 10 Закону № 3671-VI визначають, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно частин 1 та 2 статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 (далі і вище - Правила №649).

Відповідно до пункту 1.1. ці Правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом пункту 2.2 Правил №649, рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Відповідно до пункту 2.4 Правил №649 У разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2).

Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3);

під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку, що за наслідком звернення особи до територіального органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обов`язковому порядку має бути прийняте відповідне рішення уповноваженого органу.

Також, зазначеними вище нормами законодавства України передбачено, що процедурі розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та прийняття відповідного рішення за такою заявою, передує попередній перегляд такої заяви, як включає такі дії як: видача заявникові довідки про звернення за захистом в Україні, реєстрація заявника, співбесіда із заявником, розгляд відомостей у наданій заяві-анкеті.

Водночас, слід зазначити, що така процедура розгляду документів проводиться тільки у випадку, якщо заява-анкета особи була особисто подана до міграційного органу іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником та внаслідок чого була прийнята до розгляду міграційним органом як заява-анкета, що оформлена в порядку статті 7 Закону №3671-VI.

Повертаючись до дослідження матеріалів справи, колегія суддів встановила таке.

Як мовилося вище, ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Орган міграційної служби, листом, надав відповідь на указану заяву, в якій указав, що стосовно заявника 27.12.2022 вже прийняте рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оскаржувалось в судовому порядку, та наразі є чинним..

Наведена відповідь свідчить про те, що за наслідком розгляду заяви позивача, ГУ ДМС в Одеській області порушило положення частин 6 8 статті 8 Закону № 3671-VI, не прийнявши відповідне рішення, а наведене органом міграційної служби обґрунтування про існування рішення, яким вже вирішувалися ці питання, не звільняє його від обов`язку, відповідно до частин 6 8 статті 8 Закону № 3671-VI прийняти відповідне рішення.

Зокрема, згадані вище норми встановлюють, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Досліджуючи довід скаржника про порушення ОСОБА_1 правил звернення із заявою, які визначені Законом №3671-VI та Правилами №649, що виразилося у подачі заяви не особисто, а через відділ документального забезпечення і це надало підстави для її розгляду в порядку Закону України «Про звернення громадян», колегія суддів указує наступне.

Вивчаючи відповідь територіального органу міграційної служби про відмову в розгляді заяви ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції встановив, що в ній відсутні жодні посилання на порушення заявником правил подання заяви, визначених Законом №3671-VI та Правилами №649.

За таких підстав, колегія суддів вважає доречним зауваження суду першої інстанції, що відповідач не зазначив чітких та однозначних правових обставин, що свідчили б про невідповідність вказаної заяви (звернення) критеріям, визначеним Законом №3671-VI та Правилами №649, завдяки яким би шукач захисту мав би можливість бути обізнаним про порушення порядку та підстави не прийняття його заяви .

Отже, слід констатувати, що розгляд заяви позивача відповідно до Закону України «Про звернення громадян» із роз`ясненням, що на заявника поширюються права та обов`язки, передбачені частиною 3 статті 17 Закону №3671-VI, є порушенням його прав.

За умов неприйняття ГУ ДМС в Одеській області заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, а також неухвалення за наслідком розгляду такої заяви відповідного рішення, колегія суддів висновує про обґрунтованість рішення суду першої інстанції про наявність, з боку територіального органу міграційної служби, протиправної бездіяльності та про наявність у, останнього, обов`язку, розглянути заяву ОСОБА_1 та прийняття рішення, згідно положень Закону №3671-VI та з урахуванням висновків суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, будь-яких доводів, з боку скаржника, які б могли свідчити про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.

Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не передбачений.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України, не здійснюється.

Керуючись статтями: 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2024 року у справі за позовом адвоката Бершавського Олексія Валерійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя О. А. Шевчук

Повне судове рішення складено 18.03.2025.