Справа № 620/14868/23
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2025-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання Левкович А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А

Позивач звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила:

- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати грошового забезпечення ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 ;

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення ОСОБА_3 на користь законного представника неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме ОСОБА_2 , у розмірі 100% грошового забезпечення, починаючи з червня 2023 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2023 року позов задоволено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що військова частина виконала всі свої зобов`язання стосовно виплати грошового забезпечення згідно з чинним законодавством.

Третя особа також подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовувались тим, що ОСОБА_1 має право на отримання частини грошового забезпечення, як особа, яка перебувала на утриманні ОСОБА_3 .

Позивач подала відзиви на апеляційні скарги, в яких зазначила, що проведення виплати ОСОБА_1 після з`ясування відповідачем наявності у ОСОБА_3 двох неповнолітніх дітей є неправомірним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційних скарг не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 перебувала у шлюбі із ОСОБА_3 з 06.11.2010 по 19.05.2015, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією рішення суду про розірвання вищезазначеного шлюбу (а.с.14-15 т.1).

Відповідно до наявних в матеріалах справи копій свідоцтв про народження, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками двох малолітніх дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.16-17т .1).

На адресу матері ОСОБА_3 - ОСОБА_1 прийшло сповіщення від 20.06.2023 №2353/2, відповідно до якого ОСОБА_3 зник безвісті 13.06.2023 (а.с.18).

22.06.2023 ОСОБА_1 звернулась до військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату грошового забезпечення її сина ОСОБА_3 , який проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та з 13.06.2023 з ним немає зв`язку, відсутні відомості про його перебування (а.с.59 т.1).

До вказаної заяви було додано копії паспорта, ідентифікаційного коду, свідоцтва про народження, свідоцтва про розірвання шлюбу і довідку про рахунок.

ОСОБА_2 05.07.2023 звернулась до відповідача із заявою на отримання виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям безвісно відсутніх, в якій зазначила, що вона із ОСОБА_3 має двох неповнолітніх дітей, які після розірвання шлюбу проживають разом з нею, а тому з урахуванням положень Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 30.11.2016 №884, просила проводити їй, як законному представнику неповнолітніх дітей безвісті зниклого солдата ОСОБА_6 , здійснювати виплату грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям безвісно відсутніх (а.с.19-20 т.1).

Вказана заява отримана відповідачем 07.07.2023, що підтверджується копією поштової накладної №6681 (а.с.21 т.1).

Листом від 09.08.2023 №209/ФЕС військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача, що нараховане грошове забезпечення за червень 2023 року було виплачено матері ОСОБА_3 , оскільки інших близьких осіб на момент виплати заявлено не було. Після виплати грошового забезпечення за червень 2023 року до відповідача надійшов лист від ОСОБА_2 і починаючи з цього моменту всі належні ОСОБА_3 кошти розподіляються з розрахунку одна третя частина - матері, дві треті частини - неповнолітнім дітям. Також повідомлено, що в подальшому, виплати будуть здійснюватися таким же чином (а.с.34-35 т.1).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо не здійснення їй виплати 100% грошового забезпечення ОСОБА_3 , позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що подальше проведення виплати ОСОБА_7 , після з`ясування відповідачем обставини наявності у ОСОБА_3 двох неповнолітніх дітей (07.07.2023 дата отримання відповідної заяви), є неправомірним та безпідставним.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно зі ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

В силу ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється, зокрема, на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Частиною 6 ст.9 наведеного Закону передбачено, що за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - Порядок №884), який визначає механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці).

Відповідно до п.4 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються:

копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування);

довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті);

копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності);

копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності);

копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).

Згідно з п.6 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей:

військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно;

військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації):

до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах;

протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Пунктом 7 Порядку №884 встановлено, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

У разі письмової відмови однієї з осіб від виплати грошового забезпечення її частка рівномірно розподіляється між іншими особами, які мають право на його одержання.

З аналізу наведених положень законодавства, що регулює спірні правовідносини, вбачається, що виплата грошового забезпечення військовослужбовця, який зник безвісті, здійснюється в наступній черговості:

1) дружині (чоловіку);

2) повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців;

3) батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Відповідно до ст.242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Враховуючи що солдат ОСОБА_3 не перебуває в шлюбі, то саме позивач, як законний представник неповнолітніх дітей солдата ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 має переважне право на отримання грошового забезпечення.

В той час, як батьки військовослужбовця мають право на отримання грошового забезпечення, у випадку, не перебування його в шлюбі та відсутності у нього неповнолітніх дітей.

Третя особа зазначає, що відповідач правомірно здійснив розподіл грошового забезпечення ОСОБА_3 між нею та його неповнолітніми дітьми рівномірно, оскільки ОСОБА_1 перебуває на утриманні свого сина.

Відповідно до ст.38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

З аналізу вказаної норми вбачається, що особа визнається такою, що перебуває на утриманні, якщо вона перебувала на повному утриманні або одержувала допомогу, яка була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.

Встановлення факту перебування особи на утриманні має юридичне значення і підлягає підтвердженню належними доказами, зокрема, довідкою про підтвердження факту перебування особи на утриманні, що видається відповідними виконавчими органами сільських, селищних, міських рад та Центром надання адміністративних послуг відповідно до місця проживання, або судовим рішенням про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження за правилами цивільного судочинства.

В той же час, ні відповідач, ні суд адміністративної юрисдикції не наділений повноваженнями на встановлення обставини щодо перебування особи на утриманні, внаслідок чого колегія суддів відхиляє твердження представника третьої особи, що відповідач визнав ОСОБА_1 такою, що перебувала на утриманні солдата ОСОБА_3 та правомірно здійснював їй виплату грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям безвісно відсутніх.

З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до відповідача із заявою щодо виплати їй грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям безвісно відсутніх з підстав того, що вона перебуває на утриманні солдата ОСОБА_3 , або подавала до військової частини НОМЕР_1 будь-які документи, які б свідчили, що вона перебуває на утриманні військовослужбовця.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 було додано довідку відділу ЦНАП виконавчого комітету Семенівської міської ради від 10.01.2024 №11-07/65, відповідно до якої ОСОБА_7 перебуває на утриманні свого сина ОСОБА_3 , з яким зареєстрована та проживає разом за адресою АДРЕСА_1 (а.с.115 т.1).

Разом з тим, вказана довідка була сформована вже після розгляду справи судом першої інстанції та не подавалась ні до суду, ні до відповідача, тому вона не є доказом правомірності виплати ОСОБА_1 частини грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям безвісно відсутніх після встановлення відповідачем наявності у солдата ОСОБА_3 неповнолітніх дітей.

В судовому засіданні представник військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 підтвердив, що жодних доказів перебування ОСОБА_1 на утриманні у свого сина до відповідача не надходило, та виплата їй грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям безвісно відсутніх проводилась виключно як матері солдата ОСОБА_3 .

З системного аналізу наведених вище норми та факту наявності у ОСОБА_3 двох неповнолітніх дітей, а саме ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, слідує, що ОСОБА_2 , як їх законний представник, має право на отримання 100% грошового забезпечення.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, беручи до уваги, що після отримання відповідачем заяви ОСОБА_2 у відповідача була наявна підстава для виплати їй 100% грошового забезпечення солдата ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Інші доводи скаржників, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду першої інстанції не спростовують. Колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

В п.30 Рішенні Європейського Суду з прав людини від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», зазначено, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з п.29 Рішення Європейського Суду з прав людини від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain» пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод не можна розуміти як такий, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянтів не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17 березня 2025 року.

Суддя-доповідач Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма