Справа № 420/27009/24
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2025-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі ГУ ПФУ в Миколаївській області), у якій, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України Миколаївській області №08 від 28.02.2024 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з вересня 1994 року по 31 березня 1995 року, з 10 серпня 1998 року по 22 лютого 2004 року у колгоспі ім. Димитрова, правонаступником якого на підставі протоколу загальних зборів №1 від 13.02.1993 було колективне сільськогосподарське підприємство ім. Димитрова, в свою чергу правонаступником останнього на підставі протоколу загальних зборів №2 від 11.12.1999 став сільськогосподарський виробничий кооператив ім. Димитрова;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву позивача від 15 лютого 2024 року про призначення пенсії по інвалідності, з урахуванням висновків суду.

Позивач обґрунтовує позов тим, що 20.02.2024 року вона звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності, до якої додано усі необхідні документи, однак ГУ ПФУ в Миколаївській області винесено рішення про відмову №08 від 28.02.2024 у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Страховий стаж складає 10 років 05 місяців 19 дні, та до страхового стажу не враховано період трудової діяльності з 1994 по 2004 рік згідно трудової книжки колгоспника від 20 грудня 1992 року у зв`язку з тим, що згідно з записами ОСОБА_1 працювала в колгоспі ім. Димитрова, тоді як запис про звільнення засвідчено печаткою СВК ім. Димитрова; а також у зв`язку з тим, що в архівній довідці №Ч-70/02-03 від 07.02.2024 зазначено скорочено ім`я та по-батькові російською мовою. Позивачка вжила усіх можливих заходів для підтвердження свого трудового стажу, зокрема надала відповідні архівні довідки, а також нею подано заяву про здійснення підтвердження стажу роботи ОСОБА_1 в КСП ім. Димитрова, правонаступником якого в подальшому стало СВК ім. Димитрова, у період з вересня 1994 року по 31 березня 1995 року, з 10 серпня 1998 року по 22 лютого 2004 року на підставі показань свідків ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За таких обставин, позивач вважає, що відмовляючи їй у призначенні пенсії по інвалідності, відповідач не врахував всі фактичні обставини справи та вдався до «надмірного формалізму» через занадто формальне ставлення до передбачених законом вимог. Оскільки підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, вважає, рішення відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а відтак просить позов задовольнити у повному обсязі.

Представник ГУ ПФУ в Миколаївській області надав до суду письмовий відзив, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що 20.02.2024 позивач звернулася до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV«Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058) та 28.02.2024 ГУ ПФУ в Миколаївській області за принципом екстериторіальності прийнято рішення №08 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. До страхового стажу позивача не зараховано період роботи протягом 1994 року 2003 року згідно із трудовою книжкою колгоспника від 20.12.1994. Згідно із записами трудової книжки працювала в колгоспі ім. Димитрова. При цьому запис про звільнення засвідчено печаткою СВК ім. Димитрова. Згідно із архівною довідкою від 07.02.2024 №Ч-72/02-03 колгосп ім. Димитрова реорганізовано в КСП ім. Димитрова з 13.02.1993 та в СВК ім. Димитрова з 11.12.1999. В трудовій книжці відсутні записи про роботу в КСП. Відомості довідки від 07.02.2024 №Ч-70 02-03 не враховано при обчисленні страхового стажу, оскільки зазначено скорочено ім`я та по батькові російською мовою (Ст-да ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 ). До страхового стажу за вищезазначений період частково зараховано період догляду непрацюючої матері за дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_3 , до досягнення нею 3-річного віку та періоди роботи за даними наявним в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Отже, на переконання відповідача відсутні правові підстави для зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу позивача. За наданими для призначення пенсії документами встановлено, що страховий стаж позивача склав 10 років 5 місяців 19 днів, що є недостатнім для призначення пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону №1058.

Крім того, представник відповідача вказує, що предмет спору в цій справі містить лише один епізод взаємопов`язаних спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, а отже, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. не відповідають критерію реальності адвокатських витрат.

Ухвалою суду від 04.09.2024 року позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 23.09.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також вказаною ухвалою зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (за наявності) надати до суду в строк для надання відзиву належним чином засвідчену копію пенсійної справи позивача, а також письмові пояснення та належним чином засвідчені документи на їх обґрунтування стосовно підстав прийняття оскаржуваного Рішення № 08 від 28.02.2024, зокрема, але не виключно засвідчену належним чином копію заяви з додатками, яка надавалась позивачем при звернення до ГУ ПФУ.

Ухвалою суду від 19.03.2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача.

Ухвалою суду від 19.03.2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про виклик та допит свідків.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 21.11.2023 року встановлено третю групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААГ №837231, інвалідність встановлена на строк до 01.12.2024 року, причина інвалідності: загальне захворювання.

20.02.2024 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Одеській області з заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, до якої додала необхідні документи.

Вказану заяву за принципом екстериторіальності розглянуто ГУ ПФУ в Миколаївській області та прийнято Рішення №08 від 28.02.2024 року про відмову в призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу 13 років. Вік заявниці 52 роки 05 місяців. Страховий стаж особи становить 10 років 05 місяців 19 днів. До страхового стажу не зараховано період роботи протягом 1994-2003 років, згідно із трудовою книжкою колгоспника від 20.12.1994. Згідно із записами працювала в колгоспі ім. Димитрова та зазначено про виконання мінімуму трудової участі в громадському господарстві (кількість відпрацьованих вихододнів). При цьому, запис про звільнення засвідчено печаткою СВК ім. Димитрова.

Згідно із архівною довідкою від 07.02.2024 №Ч-71/02-03 колгосп ім. Димитрова реорганізовано в КСП ім. Димитрова з 13.02.1993, та в СВК ім. Димитрова з 11.12.1999. В трудовій книжці відсутні записи про роботу в КСП.

Наявна архівна довідка від 07.02.2024 №Ч-70/02-03 про кількість відпрацьованих вихододнів протягом 1994-2004 років, дані якої не враховано при обчисленні страхового стажу, оскільки зазначено скорочено ім`я та по батькові особи російською мовою Ст-да ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 .

До страхового стажу за вищезазначений період частково зараховано період догляду непрацюючої матері за дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_3 , до досягнення нею 3-річного віку та періоди роботи за даними наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсії не отримує.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частина 3 ст.4 Закону №1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до ч.1-2 ст.30 Закону №1058-IV, пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Згідно з ч.1 ст.32 Закону №1058-IV, особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп: від 52 років до досягнення особою 55 років включно - 13 років.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач на момент звернення з заявою про призначення пенсії по інвалідності досягла віку 52 років. Відповідачем прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії по інвалідності відповідно до ст.32 Закону №1058-IV у зв`язку з із відсутністю необхідного страхового стажу 13 років. Страховий стаж особи становить 10 років 05 місяців 19 днів.

Відповідно до ст.1 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).

Згідно ст.23 Закону №1788-XII, пенсії по інвалідності призначаються в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату здоров`я, внаслідок: а) трудового каліцтва або професійного захворювання; б) загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства). Пенсії по інвалідності призначаються незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Частиною 2 ст.25 Закону №1788-XII передбачено, що пенсії по інвалідності внаслідок загального захворювання призначаються при наявності такого стажу роботи на час настання інвалідності: від 51 року до досягнення 56 років стаж роботи 13 років.

Відповідно до ст.56 Закону №1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

До стажу роботи зараховується також: а) будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків; ж) час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Тобто, якщо колгоспник не виробив обов`язковий мінімум трудової участі в громадському господарстві з причин, визнаних правлінням чи загальними зборами колгоспників поважними, адміністрація колгоспу вносила відповідні записи до трудової книжки. В разі відсутності рішення правління колгоспу або загальних зборів колгоспників або правонаступника про зарахування певного року до стажу роботи, через невиконання встановленого мінімуму трудової участі в колективному господарстві з поважної причини, обчислення страхового стажу проводиться за фактичною тривалістю у визначеному Законом порядку.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, п.1-3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі - Порядок №637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності) (п.23 Порядку №637).

Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі документів. Довідки, видані колгоспами при залишенні членом колгоспу роботи, а також довідки, видані в більш пізній період колгоспами, які згодом припинили свою діяльність, можуть братися до уваги й тоді, коли вони не містять підстав видачі (п.24 Порядку №637).

Якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку (п.26 Порядку №637).

Отже, правова норма ст.62 вказаного Закону, передбачає, що основним документом для підтвердження стажу роботи є трудова книжка і лише при її відсутності, або відповідних записів у ній, стаж підтверджується згідно положень Порядку №637.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі №415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі №682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17, від 18 листопада 2022 року у справі № 560/3734/22.

Отже, архівні довідки необхідні за умови необхідності підтвердити відомості про роботу особи, якщо відсутня трудова книжка або відповідні записи у ній.

Відповідно до пунктів 1, 2, 5, 6, 13 Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 02.04.1975 №310 «Про трудові книжки колгоспників», трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспу. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту прийняття їх у члени колгоспу.

В трудову книжку колгоспника вносяться, зокрема, відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом до членів колгоспу, припинення членства у колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, припинення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання. Всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена колгоспом особа. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть відповідальність у відповідності зі статутом і правилами внутрішнього трудового розпорядку колгоспу, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 (далі Інструкція №58).

Пунктами 1.1 Інструкції №58 встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

В пунктах 2.3, 2.4 Інструкції №58 закріплено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис (п.2.6 Інструкції №58).

До трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів такі записи: г) про роботу як членів колгоспу - у тому разі, коли чинним законодавством передбачене зарахування цієї роботи в загальний трудовий стаж працівників, зокрема (п.2.19 Інструкції №58).

Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162, до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів, зокрема, такі записи, про роботу в якості членів колгоспу - у тому разі, коли чинним законодавством передбачене зарахування цієї роботи в загальний трудовий стаж працівників. Передбачені цим пунктом записи вносяться до трудової книжки до занесення відомостей про роботу на даному підприємстві (п.2.17).

Пунктом 1.5. Інструкції №58 визначено, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 р. №301 "Про трудові книжки працівників", цією Інструкцією та іншими актами законодавства.

Суд враховує, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Аналогічна норма була передбачена і у пунктах 5, 18 постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 16.11.1973 №529 «Про трудові книжки робітників і службовців», яка втратила чинність згідно з пунктом 7 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», згідно з якими заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Пунктом 1.2 Інструкції №58 передбачено, що трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.

Із аналізу вказаних правових норм слідує, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення періодів роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Таким чином, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17, від 21.02.2018 року у справі №687/975/17, від 18.11.2022 року у справі №560/3734/22, від 04.07.2023 року у справі №580/4012/19.

Вказані правові висновки підлягають застосуванню при вирішенні спірних правовідносин в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд також наголошує, що Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а, від 29.03.2019 року у справі №548/2056/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Тобто неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист під час вирішення питання призначення пенсії за віком.

Також, Верховний Суд у постанові від 19.12.2019 у справі №307/541/17 зазначив, що підставою для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Подібна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 25.04.2019 року по справі №593/283/17, що наявні у документах на підтвердження трудового стажу формальні неточності, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виданої 20.12.1994 року, позивач 1994 року вступила в колгосп ім. Димитрова. Згідно наявного запису скріпленого печаткою Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Димитрова, звільнена з членів СПК ім. Димитрова згідно статуту реєстраційний номер від 22.02.2004 року (наказ №1 від 4.04.2004 р.). Крім того, на відповідних сторінках трудової книжки колгоспника «Відомості про роботу» наявні записи про встановлені та відпрацьовані трудодні (або людино-дні) за рік, а також про нараховану заробітну плату, та записи засвідчені підписами відповідальної особи та печатками господарства.

Як вбачається з архівної довідки №Ч-70/02-03 від 07.02.2024 року, виданої комунальним підприємством «Трудовий архів Арцизької міської ради» Арцизької міської ради Одеської області, колгосп ім. Димитрова реорганізовано в Колективне сільськогосподарське підприємство ім. Димитрова (КСП ім. Димитрова) з 13.02.1993 року на підставі рішення загальних зборів, протокол №1, яке в подальшому реорганізовано в Сільськогосподарський виробничий кооператив ім. Димитрова (СВК ім. Димитрова) з 11.12.1999 року на підставі рішення загальних зборів, протокол №2.

В оскаржуваному рішенні відповідача №08 від 28.02.2024 вказано, що до страхового стажу позивача за період роботи протягом 1994-2003 років зараховано частково період догляду непрацюючої матері за дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_3 , до досягнення нею 3-річного віку та періоди роботи за даними наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, не зараховано період роботи протягом 1994-2003 років, згідно із трудовою книжкою колгоспника від 20.12.1994, оскільки згідно із записами в трудовій книжці колгоспника від 20.12.1994 року позивача, ОСОБА_1 працювала в колгоспі ім. Димитрова, при цьому, запис про звільнення засвідчено печаткою СВК ім. Димитрова, а також, що відсутні записи про роботу в КСП. З даного приводу суд наголошує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства, зокрема не внесення відповідного запису до трудової книжки про роботу в КСП ім. Димитрова, а зазначення у полі «Колгосп» лише частини найменування «ім. Димитрова» чи зазначення про звільнення з членів СПК ім. Димитрова та скріплення печаткою СВК ім. Димитрова, не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист. При цьому, СВК ім. Димитрова є правонаступником КСП ім. Димитрова згідно рішення загальних зборів, протокол №2 від 11.12.1999 року, відтак на момент звільнення ОСОБА_1 в 2004 році, існувало саме СВК ім. Димитрова, яке і засвідчило запис про звільнення своєю печаткою.

Щодо не врахування відповідачем при обчисленні страхового стажу даних архівної довідки від 07.02.2024 №Ч-70/02-03 про кількість відпрацьованих вихододнів протягом 1994-2004 років, оскільки зазначено скорочено ім`я та по батькові особи російською мовою Ст-да ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , суд звертає увагу, що згідно п.4 примітки архівної довідки від 07.02.2024 №Ч-70/02-03, в книгах обліку розрахунків по оплаті праці за 1994-1995, 1997-2003 роки « ОСОБА_1 » (мова оригіналу російська), за цей період іншої особи з таким прізвищем ім`я по батькові не встановлені; а згідно п.3 примітки архівної довідки від 07.02.2024 №Ч-70/02-03, в книгах обліку розрахунків по оплаті праці за 2000-2003 роки вказано ідентифікаційний код НОМЕР_1 , та вказаний код повністю збігається з РНОКПП позивача. На переконання суду, зазначення адміністрацією СПК ім. Димитрова та СВК ім. Димитрова в окремих документах з кадрових питань (особового складу) скороченого імені, по батькові позивача, з огляду на вказані примітки та інші дані, що збігаються з даними позивача, наявними в інших документах, також не повинно позбавляти позивача її конституційного права на соціальний захист.

Крім того, кількість відпрацьованих вихододнів в 1994-1995, 1999-2003 роках вказаних в даній архівній довідці збігається з кількістю відпрацьованих вихододнів вказаних у трудовій книжці колгоспника позивачки від 20.12.1994 року. Разом з тим, згідно наявного в матеріалах справи розрахунку стажу ОСОБА_1 для призначення пенсії, здійсненого відповідачем, вбачається, що за 1999-2003 роки відповідачем враховано кількість відпрацьованих вихододнів, що вказані, зокрема в трудовій книжці колгоспника та архівній довідці, та збігається з даними наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Водночас трудова книжка колгоспника позивача не містить записів про поважність підстав не відпрацювання необхідної кількості вихододнів, тому роки в яких позивач не відпрацювала річного мінімуму повинні зараховуватися до стажу фактично відпрацьованою кількістю днів.

Разом з тим, згідно записів у трудовій книжці колгоспника за 1994-1995 роки позивачем фактично відпрацьовано відповідно 18 та 146 трудоднів (людино-днів) та згідно здійснених відповідачем розрахунків стажу позивача, наявних в матеріалах справи, вбачається, що такі не враховано органом пенсійного фонду до стажу роботи позивача для призначення пенсії. Вказана кількість відпрацьованих вихододнів також збігається з кількістю відпрацьованих людино-днів вказаних в архівній довідці №Ч-70/02-03 від 07.02.2024.

Щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи з 10.08.1998 року до 22.02.2004 року, суд додатково зазначає, що трудова книжка колгоспника позивача за 1998 та 2004 роки не містить записів про встановлені та виконані працівником річні мінімуми трудової участі в СПК ім. Димитрова та СВК ім. Димитрова, що є порушенням порядку ведення книжок працедавцем. При цьому згідно розрахунку стажу позивача, здійсненого відповідачем, за 2004 рік останнім враховано 6 днів до стажу роботи ОСОБА_1 .

Як вже зазначалося судом, обов`язок правильного і точного внесення даних про роботу в трудову книжку і інші документи покладена на роботодавця. В свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком. Вказана правова позиція неодноразово знаходила своє відображення в постановах Верховного Суду.

При цьому підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відповідачем не взято до уваги, що відсутність записів у трудовій книжці не можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Крім того, позивач не може нести відповідальності за правильність заповнення його трудової книжки.

Аналогічний висновок вказаний і в постановах Верховного Суду від 17 липня 2018 року у справі №220/989/17, від 19 грудня 2019 року у справі №307/541/17.

З огляду на встановлені судом обставини та докази, суд дійшов до висновку, що відповідачем неправомірно не зараховано спірних періодів роботи позивача до стажу.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору ст.13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" та враховує положення "Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень", прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980 р., а саме суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року по справі №21-87а13.

При таких обставинах по цій справі суд не може перебирати повноваження органу Пенсійного фонду щодо розрахунку та призначення позивачу пенсії, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача.

Судом встановлено, що органом, уповноваженим на прийняття рішення за результатами розгляду заяви позивача, за принципом екстериторіальності визначено ГУ ПФУ в Миколаївській області. Вказаним управлінням здійснено розгляд заяви позивача та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії, відтак суд доходить висновку про зобов`язання саме ГУ ПФУ в Миколаївській області повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позову додано квитанцію №8523-0635-7047-2038 від 27.08.2024 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у загальному розмірі 968,96 грн.

Враховуючи наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а також те, що позов подано за допомогою електронного суду (в електронній формі), суд доходить висновку про необхідність стягнення судового збору сплаченого позивачем з ГУ ПФУ в Миколаївській області у розмірі 968,96 грн.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з відповідача на користь позивача в розмірі 5000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються ст.134 КАС України. Відповідно до ч.2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Вказана позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 13.12.2018 року у справі №816/2096/17.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI (далі Закон №5076-VI).

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону №5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно п.1, 2, 6 ч.1 ст.19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076-VI інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Частиною 3 ст.30 Закону №5076-VI встановлено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Крім вищезазначеного закону, порядок оплати праці адвоката регулюється Правилами адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 року з`їздом адвокатів України.

Так відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики - формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. При цьому суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Частиною 7 ст.139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, підставою для відшкодування витрат на правову допомогу є, зокрема, наявність належних та допустимих доказів взаємозв`язку між сплаченими чи такими, що мають бути сплачені позивачем адвокату коштами та наданою йому правовою допомогою на підставі відповідного договору, який стосується безпосередньо підготовки процесуальних документів та супроводження даної судової справи.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було винесене судове рішення у справі, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України", заява №19336/04, п. 269).

Як встановлено судом, між між ОСОБА_1 (замовник) та адвокатом Михайловим Олегом Афанасійовичем (виконавець) укладений Договір про надання правової допомоги від 17.07.2024 року, відповідно до п.1.1 якого, Виконавець зобов`язується надати Замовникові, відповідно до умов цього Договору правову допомогу, а Замовник із своєї сторони, зобов`язується прийняти та оплатити в повному обсязі зазначену допомогу, а саме: складання процесуальних документів (позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання здійснити зарахування періодів роботи до страхового стажу) - 5 год. х 1000,00 грн. = 5000.00 грн.; представництво інтересів Клієнта у Одеському окружному адміністративному суді у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання здійснити зарахування періодів роботи до страхового стажу.

Пунктом 2.1 Договору про надання правової допомоги від 17.07.2024 року передбачено в чому полягає правова допомога види послуг, а також вартість 1 години роботи адвоката 1000,00 грн.

Згідно п.3.2, 3.3 Договору про надання правової допомоги від 17.07.2024 року визначено, що оплата за надання правової допомоги складає 5000,00 грн. Протягом 30 днів після постановлення судом рішення у справі, Замовник перераховує на розрахунковий рахунок Виконавця грошові кошти, визначені в п.3.2 Договору.

Згідно Акту приймання-передачі наданих послуг від 27.08.2024 року Виконавець з 17.07.2024 року по 27.08.2024 року надав Замовнику юридичні послуги відповідно до Договору про надання правової допомоги від17.07.2024 року, а Замовник прийняв надані послуги згідно з наступним переліком: складання процесуальних документів (позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання здійснити зарахування періодів роботи до страхового стажу) - 5 год. х 1000,00 грн. = 5000,00 грн.

Вартість 1 години роботи адвоката становить 1000,00 грн.

Вартість послуг за період, вказаний в п.1 цього Акту, становить 5000,00 грн.

Всього до сплати - 5000,00 (п`ять тисяч) гривень.

У відзиві на позовну заяву відповідачем, зазначено, що предмет спору в цій справі містить лише один епізод взаємопов`язаних спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, а отже, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. не відповідають критерію реальності адвокатських витрат.

Разом з тим ч.5 ст.134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.5 ст.134 КАС України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.134 КАС України).

Таким чином, у КАС України закладені критерії оцінки як співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу тощо), так і критерій пов`язаності цих витрат із веденням справи взагалі (пов`язаності конкретних послуг адвоката із веденням саме цієї судової справи, а не іншої справи).

При цьому суд звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Суд вважає, що визначений представником позивача розмір понесених судових витрат на правничу допомогу не співмірний із складністю справи, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судових засідань та виклику до них учасників справи. При цьому, на момент відкриття провадження по справі, судом встановлено можливість розгляду справи на підставі наявних матеріалів справи, які були достатніми для прийняття рішення по даній справі та не потребували надання учасниками справи додаткових обґрунтувань, пояснень та доказів по справі.

Суд зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, складення позовної заяви не вимагає глибокого аналізу судової практики і нормативно-правових актів.

Виходячи з наведеного, враховуючи наявність підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 , а також додані до справи докази понесення позивачем судових витрат, їх співмірність із складністю справи, обсягом наданих до суду та досліджених матеріалів, а також обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання позивача в цій частині та стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

В задоволенні іншої частини заяви про відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу слід відмовити.

Керуючись ст.ст.9, 73, 77, 90, 139, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України Миколаївській області №08 від 28.02.2024 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 за період роботи з вересня 1994 року по 31 березня 1995 року: в 1994 році 18 днів, в 1995 році 90 днів, з 10 серпня 1998 року по 31 грудня 1998 року, з 01 січня 2004 року по 22 лютого 2004 року у колгоспі ім. Димитрова, правонаступником якого на підставі протоколу загальних зборів №1 від 13.02.1993 було колективне сільськогосподарське підприємство ім. Димитрова, в свою чергу правонаступником останнього на підставі протоколу загальних зборів №2 від 11.12.1999 став сільськогосподарський виробничий кооператив ім. Димитрова.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.02.2024 року про призначення пенсії по інвалідності, з урахуванням висновків суду.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст.ст.295, 297 КАС України.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (54008, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1, ).

Суддя Іванов Е.А.