Справа № 320/63208/24
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2025-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Файдюка В.В., секретар судового засідання Євгейчук Ю.О., за участі представника відповідача Бонки В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової служби України на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 03 січня 2025 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КМВ» до Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування розпорядження, зобов`язання вчинити певні дії.

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

31.12.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "КМВ" (надалі - ТОВ "КМВ") звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування розпорядження відповідача від 11.11.2024 № 680-р/л про анулювання ліцензії на виробництво тютюнових виробів (тютюн для куріння) реєстраційний номер № 00011 зі строком дії з 25.05.2021 по 25.05.2026; зобов`язання вчинити дії щодо видалення запису про анулювання ліцензії на виробництво тютюнових виробів (тютюн для куріння) реєстраційний номер № 00011 зі строком дії з 25.05.2021 по 25.05.2026 з Єдиного реєстру ліцензіатів з виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, будь-яких інших реєстрів та баз даних та видалити інформацію про анулювання ліцензії з офіційного веб-сайту ДПС України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірне розпорядження підлягає скасуванню через те, що не було законних підстав для його прийняття.

01.01.2025 позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій він просить:

- зупинити дію розпорядження Державної податкової служби України від 11.11.2024 №680-р/л про анулювання ліцензії на виробництво тютюнових виробів (тютюн для куріння) реєстраційний №00011 зі строком дії з 25.05.2021 до 25.05.2026 до розгляду справи по суті;

- заборонити Державній податковій службі України вчиняти будь - які дії, спрямовані на прийняття рішень, які призводять до зупинення / припинення / анулювання ліцензії, що була видана Товариству з обмеженою відповідальністю "КМВ" на виробництво тютюнових виробів (тютюн для куріння) №00011 зі строком дії з 25.05.2021 до 25.05.2026 до розгляду справи по суті.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, заявник зазначив про неможливість здійснення господарської діяльності в сфері виробництва тютюнових виробів, внаслідок анулювання ліцензії на виробництво тютюнових виробів (тютюн для куріння) реєстраційний №00011, що у свою чергу, призвело до негативних наслідків у вигляді зупинення виробничої діяльності, не отримання підприємством прибутку, зупинки сплати податків та неможливість виплати заробітної плати працівникам.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.01.2025 р. заяву про забезпечення позовну задоволено частково: зупинено дію розпорядження Державної податкової служби України від 11.11.2024 №680-р/л про анулювання ліцензії на виробництво тютюнових виробів (тютюн для куріння) реєстраційний №00011 зі строком дії з 25.05.2021 до 25.05.2026, виданої Товариству з обмеженою відповідальністю "КМВ", - до набрання законної сили судовим рішенням у справі №320/63208/24. В іншій частині у задоволенні заяви відмовлено.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції зазначив наступне, що фактично здійснення господарської діяльності товариством залежить від наявності та чинності відповідних ліцензій, а анулювання ліцензій, в свою чергу, призводить до зупинення господарської діяльності, що тягне за собою такі наслідки як: втрата прибутку від здійснення господарської діяльності; неможливість сплати податків та виплати заробітної плати персоналу та введення простою на товаристві в рамках Кодексу законів про працю, тощо.

Отже, суд першої інстанції робить висновок, що з урахуванням встановлених обставин та вимог законодавства, заявником доведено існування реальної загрози завдання шкоди його правам, в тому числі й матеріальним, внаслідок невжиття заходів забезпечення адміністративного позову до ухвалення рішення у даній справі.

Відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду через порушення судом першої інстанції норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову.

Апелянтом наголошено, що забезпечення судом першої інстанції позову таким шляхом фактично наперед висловлено судом першої інстанції міркування щодо правомірності спірного розпорядження.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про правильність висновків суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

З урахуванням вищенаведеного положення Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд заяви про забезпечення позову здійснюється без повідомлення сторін та суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Частиною 1 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позов може бути забезпечено, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії, встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії.

При цьому, частиною 2 цієї ж статті передбачено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, підставою для вжиття заходів забезпечення позову є існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також наявність ознак, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Так, Велика Палата Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 виклала правові позиції, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, суд першої інстанції, задовольняючи заяву зробив висновок, що не застосуванням заходів забезпечення позову завдасть позивачу більше шкоди, ніж забезпечення з метою запобігти будь якої шкоди.

Колегія суддів з таким висновком не погоджується, оскільки наведені доводи позивача про необхідність забезпечення позову не є обґрунтованими, тому що отримання позивачем ліценції з порушенням і зупинення спірного розпорядження лише продовжить діяльність позивача, який можливо отримав ліцензії через надання недостовірних відомостей.

Отже, враховуючи обґрунтування заявлених позовних вимог та висновки спірного розпорядження, обґрунтування заяви про забезпечення позову, колегія суддів вважає, що слід відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки позивач не надав суду доказів про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача чи те, що без вжиття таких заходів забезпечення позову відновлення прав позивача у майбутньому буде неможливим.

Колегія суддів наголошує, що у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Враховуючи вищевикладене, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій, рішень суб`єкта владних повноважень, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги Рекомендації N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, де зазначено, що рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми закону та встановлені обставини, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки зупинення дії спірного розпорядження на цій стадії і таким шляхом фактично прирівняно до вирішення питання щодо правомірності розпорядження про анулювання ліцензії до постановлення рішення у цій справі.

Виходячи зі суті спору, а саме, що анулювання ліцензії відбулось через порушення позивачем законодавства під час отримання ліцензії, та враховуючи зазначені позивачем підстави для забезпечення позову - продовжити господарську діяльність та продовжити отримувати фінансовий дохід, колегія судді вважає, що лише у сукупності слід вирішувати питання про необхідність забезпечення позову саме таким шляхом, і виходячи з самого спору, забезпечення позову таким способом сприяє можливій діяльності позивача, який отримав ліцензію з порушенням.

Вирішуючи питання щодо співмірності забезпечення позову - не отримання позивачем деякий час фінансового доходу чи продовження протиправної діяльності підприємства, колегія суддів вважає необхідним обрати скасування забезпечення позову.

Крім того, колегія суддів наголошує, що вживати заходи забезпечення позову як зупинення дій спірного рішення - це є фактично рівнозначним задоволенню позовних вимог до постановлення рішення у справі.

При цьому слід звернути увагу позивача, що заяву про забезпечення позову позивач може подати з інших підстав і на протязі всього розгляду справи.

Отже, з огляду на вищевикладене, доводи апелянта заслуговують уваги.

Надаючи оцінку всім іншим доводам сторін, судова колегія зазначає, що приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Враховуючи вищевикладене, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції невірно надана правова оцінка обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню.

Повний текст виготовлено 17.03.2025

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 382, 383 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 03 січня 2025 р. - задовольнити.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 03 січня 2025 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КМВ» до Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування розпорядження - скасувати.

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "КМВ" про вжиття заходів забезпечення позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

В.В. Файдюк