Справа № 160/7466/25
Суддя: Маковська Олена Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

17 березня 2025 р.Справа № 160/7466/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В., перевіривши у м.Дніпро матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:

-визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 3128 від 06.12.2024 «Про результати проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення поля бою зі зброєю молодшим сержантом ОСОБА_2 та старшим солдатом ОСОБА_3 » про притягнення молодшого сержанта ОСОБА_4 , командира 3 відділення 2 зенітного артилерійського взводу зенітної артилерійської батареї зенітного ракетно-артелерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення - «сувора догана» за порушення вимог абзаців 1, 3, ст. 11, ст. 16, 49 абзаців 4,7, 15, 16 , 17 ст. 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абзацу 1 ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України

-визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 3128 від 06.12.2024 «Про результати проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення поля бою зі зброєю молодшим сержантом ОСОБА_2 та старшим солдатом ОСОБА_3 » про притягнення молодшого сержанта ОСОБА_4 , командира 3 відділення 2 зенітного артилерійського взводу зенітної артилерійської батареї зенітного зенітного ракетно-артелерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , за завдані державі збитки за втрачену зброю з урахуванням кратності співвідношення вартості втраченого військового майна (5.45 мм автомат АК-74 серійний номер № 1860817/1982 од) вартістю 48459,10 грн з віднесенням на його рахунок.

-визнати протиправним та скасувати пункт 5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 3128 від 06.12.2024 «Про результати проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення поля бою зі зброєю молодшим сержантом ОСОБА_2 та старшим солдатом ОСОБА_3 » щодо невиплати молодшому сержанту ОСОБА_4 , командиру 3 відділення 2 зенітного артилерійського взводу зенітного артилерійської батареї зенітного ракетно-артелерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 жодної з додаткових винагород, що передбачені Постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року № 168; позбавлення премії за листопад місяць 2024 року; призупинення нарахування грошового забезпечення з 09.11.2024 року.

-визнати протиправним та скасувати пункт 5 Наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 3128 від 06.12.2024 «Про результати проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення поля бою зі зброєю молодшим сержантом ОСОБА_2 та старшим солдатом ОСОБА_3 » в частині стягнення з молодшого сержанта ОСОБА_4 визначеної шкоди у сумі 45796, 10 грн;

-стягнути з військової частини НОМЕР_1 утриману з молодшого сержанта молодшого сержанта ОСОБА_4 , командира 3 відділення 2 зенітного артилерійського взводу зенітної артилерійської батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 премію в повному обсязі за листопад 2024 рік

-стягнути з військової частини НОМЕР_1 утримані з грошового забезпечення молодшого сержанта ОСОБА_4 , командира 3 відділення 2 зенітного артилерійського взводу зенітної артилерійської батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 кошти у розмірі 45796, 10 грн;

-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) видати наказ про зміну статусу військовослужбовця і вважати таким, що зник безвісти за особливих обставин молодший сержант ОСОБА_4 , командир 3 відділення 2 зенітного артилерійського взводу зенітної артилерійської батареї зенітного ракетно артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 з 09 листопада 2024 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач останній раз виходила на зв`язок зі своїм чоловіком військовослужбовцем, молодшим сержантом ОСОБА_4 09.11.2024. Починаючи з 10.11.2024 жодні дані відсутні. При зверненні до ТЦК отримала повідомлення, що за результатами запиту командиром військової частини НОМЕР_1 (на адресу Відділу) надіслано лист за вих 1205/15798 від 03.12.2024 та повідомлено, що згідно рапорту командира зенітного ракетно-артилерійського дивізіону майора ОСОБА_5 від 09.11.2024 станом на 29.11.2024 молодший сержант ОСОБА_4 вважається таким, який самовільно залишив частину. За даним фактом призначено службове розслідування. В подальшому на адвокатський запит адвоката надано витяг з наказу № 2790 від 09.11.2024 про призначення службового розслідування з якого слідує, що призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення поля бою молодшим сержантом ОСОБА_2 та солдатом ОСОБА_3 . Також отримано витяг з наказу про завершення службового розслідування.

Позивач - ОСОБА_1 вважає, що такі дії відповідача відносно ОСОБА_4 є протиправними, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку, що вказаний позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

В силу приписів частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (пункт 4.1 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті, зокрема шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3 частини 1 статті 5 КАС України).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті (рішенні) особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини 1 статті 4 КАС України).

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що «…за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

Індивідуально-правові акти, як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт виданий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи в публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку в публічних правовідносинах.

Крім того, законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Однією із цілей таких обмежень є недопущення розгляду в судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів, зокрема як у цій справі. І така мета досягається законодавчо встановленим обмеженням, тобто останнє є пропорційним переслідуваній меті.

Першочергово суд звертає увагу на те, що оскаржувані накази є актом індивідуальної дії, які прийняті в межах проходження військової служби військовослужбовцем ОСОБА_4 .

Зі змісту даних наказів вбачається, що вони прийняті стосовно ОСОБА_4 , звідси слідує, що дані індивідуальні акти не адресовані позивачу та не стосується її прав, свобод та/або інтересів.

Отже, оскільки позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, що виникли з прийняттям оскаржуваних наказів, які є правовим актом ненормативного характеру, то такі накази, відповідно, не породжують для неї й права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Суд звертає увагу на те, що, як вказано в позові (хоча відповідних доказів до суду не надано) позивач є дружиною ОСОБА_4 . Проте, враховуючи викладене, зазначене не наділяє ОСОБА_1 правом на звернення до суду щодо оскарження відповідних наказів виходячи з правової природи оскаржуваного акта.

Крім того, суд зазначає, що розгляд заявленого ОСОБА_1 позову перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду.

Слід зазначити, поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а також спорів, стосовно яких законом установлені імперативні вимоги щодо суб`єктного складу, у зв`язку із чим суд не зазначає, до юрисдикції якого суду належить вирішення заявлених у цій справі позовних вимог.

Аналогічні висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.02.2025 у справі №990/403/24.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 19, 170, 171, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу.

Копію ухвали направити позивачу.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Маковська