Справа № 160/33213/24
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2025-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відповідача-1: Державної міграційної служби України, відповідача-2: Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
16 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача-1: Державної міграційної служби України, відповідача-2: Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби від 25 листопада 2024 року № 165-24 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину російської федерації ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є громадянином російської федерації, маючи цілком обґрунтовані побоювання, не може повернутися до країни свого останнього проживання російської федерації, тому що, на його думку, йому загрожує депортація до його країни походження Узбекистану, де він має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою дискримінації та переслідувань через релігійні та політичні причини та систематичне порушення прав людини, а тому позивач є шукачем захисту в Україні відповідно до ратифікованих Україною міжнародних конвенцій.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.12.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Також, даною ухвалою витребовано від відповідача-1: належним чином завірену копію оскаржуваного рішення від 25 листопада 2024 року № 165-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину російської федерації ОСОБА_1 , а також копії всіх документів, що стали підставою або були прийняті до уваги під час прийняття рішення, що оскаржується.
07.01.2025 року від відповідачів 1, 2 до суду надійшли відзиви щодо заявлених позовних вимог, в яких відповідачі просили суд відмовити в задоволенні позову. Вказано, що особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця або додаткового захисту, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Водночас, докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до відповідача при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Також, в ході здійснення процедури розгляду заяви позивача органами міграційної служби, на підтвердження фактів переслідування позивача або членів його сім`ї в країні громадянської належності позивача (російська федерація) не надано жодного доказу.
Наголошено на тому, що як на час свого проживання на території російської федерації, так і під час перебування в Україні, позивач неодноразово звертався за захистом країни походження (російської федерації), що свідчить про відсутність в нього суб`єктивної сторони зазнати переслідувань в разі повернення до країни громадянської належності. При цьому, позивачу жодного разу не було відмовлено у наданні захисту з боку країни його громадянської належності.
Про необґрунтованість заяви позивача, на думку відповідачів, свідчить також тривалий проміжок часу, що минув з часу прибуття позивача в Україну і до моменту його звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що відбулося вже після притягнення позивача до відповідальності за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні.
Звернуто увагу, що позивач фактично є мігрантом в Україні, але не біженцем, в той час як звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є, на думку відповідачів, спробою даного іноземця легалізувати своє становище в Україні.
Отже, відповідачі вважають, що інформація, викладена ГУ ДМС у Дніпропетровській області у Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.10.2024, та інші матеріали особової справи заявника, були ретельно перевірені ДМС, та враховані під час прийняття Державною міграційною службою України відносно позивача рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.11.2024 № 165-24, яке є правомірним та скасуванню не підлягає.
10.01.2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві.
14.01.2025 року від відповідача 2 надійшли заперечення на відповідь на відзив.
16.01.2025 року від відповідача 1 надійшли заперечення на відповідь на відзив.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації.
Як зазначив позивач, народився він в Узбекистані. В Узбекистані щодо позивача було порушено політично-вмотивовані кримінальні справи, а саме, за ч. 4 ст. 159 КК Республіки Узбекистан («Посягання на конституційний устрій Республіки Узбекистан»), ч. 1 ст. 242 КК Республіки Узбекистан («Організація злочинної спільноти»), ч. 1 ст. 244-2 КК Республіки Узбекистан («Масові заворушення»), у зв`язку з чим позивача було оголошено у розшук. В російській федерації позивача неодноразово затримували, до його будинку приходили з обшуками та погрозами, незважаючи на те, що на той час там проживав позивач, його дружина та їх неповнолітні діти. У 2016 році він разом з сім`єю, тікаючи від триваючих переслідувань, вирішив поїхати в Україну. На підставі працевлаштування в Україні позивач отримував посвідки на тимчасове проживання, остання була дійсна до 16.01.2021. Протягом часу проживання в Україні позивач декілька разів був змушений виїжджати з України, у зв`язку з чим, останньою датою перетину кордону є 30.01.2021.
Задля подальшого отримання дозволу на імміграцію, 20.04.2021 позивач звернувся до підрозділу ДМС для продовження строку перебування на території України. Позивачу було продовжено строк перебування на території України до 20.10.2021 у зв`язку з отриманням дозволу на імміграцію.
17.06.2021 позивач був затриманий та ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.06.2021 позивачу обрано тимчасовий арешт строком на 40 діб до надходження запиту про його видачу від компетентних органів Республіки Узбекистан, по 26.07.2021 р. включно.
26.07.2021 позивача було звільнено з ДУ «Черкаський слідчий ізолятор».
Рішенням Офісу Генерального прокурора від 28.07.2021 відмовлено в задоволенні запиту Генеральної прокуратури Республіки Узбекистан про видачу позивача для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 159, ч. 1 ст. 242, ч. 1 ст. 244-2 КК Республіки Узбекистан.

Як зазначив позивач, переслідування його у разі його повернення до російської федерації буде продовжуватись, оскільки в Республіці Узбекистан позивач перебуває у розшуку.

11.08.2023 року позивач засобами поштового зв`язку направив до відповідача письмове звернення, до якого додав заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з додатками.

Заява позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не була прийнята відповідачем.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 року по справі №160/23263/23, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 року було зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийняти заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 року №649 та надати рішення за результатами розгляду заяви.

01.04.2024 року позивача було документовано довідкою про звернення за захистом в Україні № 003618 терміном дії до 01.05.2024. Звернення із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту позивач мотивує ти, що він знаходиться у розшуку з боку Узбекистану з 1997 року.

Наказом Головного управління від 19.04.2024 року № 62 довідку про звернення за захистом в Україні продовжено до 19.10.2024 року.

09.10.2024 року відділом з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Дніпропетровській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 (особова справа №2024DР002).

25.11.2024 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №165-24, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В Рішенні зазначено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 ст. 1 Закону, відсутні.

11 грудня 2024 року позивач отримав Повідомлення № 10-24 від 06 грудня 2024 року про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення Державної міграційної служби від 25.11.2024 року № 165-24 протиправним, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регламентується Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно зі ст.2 Закону, питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону, додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року також дано поняття «біженець» - особа, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до з ч.5 ст.5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника (ч.1 ст.7 Закону).

Відповідно до ч.7 ст.7 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст.10 Закону).

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за №1146/19884 (надалі - Правила №649).

Згідно з п.2.1 розділу ІІ Правил №649, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви. Інформація про країну походження - це інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Пунктом 45 Керівництва обумовлено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункт 66 Керівництва).

Згідно з абз.5 ч.1 ст.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з п.6.5 розділу VI Правил №649, за результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС, який розглядав заяву, ДМС приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) (додаток 23). Строк прийняття зазначеного рішення може бути продовжено наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців. Неповнолітні члени сім`ї, внесені в заяву-анкету особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (щодо визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, висловлена письмова згода заявника в анкеті чи в заяві), зазначаються у рішенні про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як такі, що отримали захист в Україні. У лівій частині першого аркуша рішення передбачається місце для фотокартки заявника або відцифрованого зображення його обличчя, яке може виконуватися способом принтерного друку.

Відповідно до ч.1 ст.5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації: із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Так, право на життя і заборона катувань, зокрема, закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно положень ст.3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З аналізу особової справи вбачається, що позивач причинами звернення за захистом зазначив, що він знаходиться у розшуку з боку Узбекистану з 1997 року. У зв`язку з цим його переслідує влада росії, здійснювались постійні виклики та затримання ДПС чи ППС на декілька годин або на 12 діб, до з`ясування обставин справи. З 2010 року стали регулярно викликати на допити до ФСБ, також часто здійснювались обшуки в будинку серед ночі, де знаходились діти та дружина. В цей період його рідного брата викрали, через деякий час стала відома інформація, що він перебуває у в`язниці в Узбекистані, де він знаходиться і по теперішній час. Тому, як зазначає позивач, він має побоювання, що при поверненні в рф його можуть видати в Узбекистан через те, що він знаходиться в міжнародному розшуку.

Як вбачається з матеріалів справи, в ході перевірок, проведених Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, та, в подальшому, Державною міграційною службою України, відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», встановлено наступне.

Відповідно до екстрадиційних матеріалів, наданих Черкаською обласною прокуратурою в листі від 20.08.2024 № 19-188ВИХ-24, вбачається, що 06.04.2011 старшим слідчим Слідчого управління УВС Наманганської області капітаном ОСОБА_2 під час розгляду матеріалів по відношенню до ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_1 став членом релігійно-екстремістської організації «Вахабізм» в Наманганській області, підтримуючи ідеї цієї течії з 1997 року, з метою побудови Ісламської держави на території Республіки Узбекистан шляхом джихаду, виїхав за кордон, і поселився в таборі з підготовки бойовиків «Ісламський рух Узбекистану», керівником якого був офіційно розшукуваний ОСОБА_3 (псевдонім Жума Намангоній) розташований в селищі Хойіт Жилгатольського району Республіки Таджикистан, де пройшов спеціальну бойову підготовку для вивчення азів джихада. проводячи свою приховану діяльність на території Тюмені російської федерації, став членом РЕО «Ісламський джихад Узбекистану».

11.06.2011 року компетентними органами Республіки Узбекистан щодо ОСОБА_1 винесена постанова про притягнення до участі у кримінальній справі в якості обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених частиною 4 статті 159, частиною 1 статті 242, частиною 1 статті 244 (посягання на конституційний лад Республіки Узбекистан, організація злочинного товариства, створення, керівництво або участь у релігійній екстремістській, сепаратистській, фундаменталістській або інших заборонених організаціях) Кримінального Кодексу Республіки Узбекистан.

17.06.2021 року в порядку ст.ст. 208, 582 Кримінального процесуального кодексу України співробітниками управління СБУ в Черкаській області в м. Черкаси було затримано громадянина російської федерації ОСОБА_1 , який розшукується компетентними органами Республіки Узбекистан для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів передбачених частиною 4 статті 159, частиною 1 статті 242, частиною 1 статті 244 Кримінального кодексу Республіки Узбекистан.

Затримання ОСОБА_1 було проведено у зв`язку з його розшуком компетентними органами іноземної держави за кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким може буди вирішено питання про видачу особи (екстрадицію) такій державі для притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно до бази даних АSF Генерального секретаріату Інтерполу, щодо громадянина російської федерації ОСОБА_1 опубліковано «червоне оповіщення» (арешт з метою екстрадиції).

Про затримання ОСОБА_1 17.06.2021 проінформовано посольство російської федерації в Україні та повідомлено ініціатора розшуку.

У подальшому, за результатами розгляду клопотання обласної прокуратури про застосування тимчасового арешту від 17.06.2021, ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.06.2021 року клопотання задоволено, та до громадянина російської федерації ОСОБА_1 застосовано тимчасовий арешт строком на 40 діб.

26.07.2021 року в порядку статті 20 Закону України «Про попереднє ув`язнення», ст.ст. 114, 202, 203 Кримінального процесуального кодексу України, начальником державної установи «Черкаський слідчий ізолятор» звільнено з під варти ОСОБА_1

29.07.2021 року Офісом Генерального прокурора за результатами екстрадиційної перевірки прийнято рішення про відмову у видачі (екстрадиції) ОСОБА_1 до Республіки Узбекистан, для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення вищезазначених злочинів, у зв`язку із закінченням строку давності (15 років) притягнення його до кримінальної відповідальності, згідно із Кримінальним кодексом України.

З викладеної вище інформації, що міститься в екстрадиційних матеріалах, наданих Черкаською обласною прокуратурою листом від 20.08.2024 № 19-188ВИХ- 24, вбачається, що позивач перебуває в міжнародному розшуку за «червоним оповіщенням» Інтерполу, у зв`язку з його розшуком компетентними органами Республіки Узбекистан для притягнення до кримінальної відповідальності за злочини вчинені в Республіці Узбекистан.

Суд зазначає, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність безпосередньо у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (умова визнання біженцем) або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, визначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 15 розділу 5 Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/ЕП та у пункті 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (умова визнання особою, яка потребує додаткового захисту). При цьому, завдана особі шкода повинна бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва УВКБ ООН. або з причин, зазначених у статті 15 розділу 5 Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/ЕІІ

Суд звертає увагу на те, що згідно з пунктом 56 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя.

Екстрадиція сама по собі не становить порушення статті 3 Женевської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для Конвенції є характерним пошук справедливої рівноваги між потребами, пов`язаними із загальними інтересами суспільства, і вимогами захисту основних прав людини. Разом зі спрощенням процедур перетинання державних кордонів до глобальних міжнародних масштабів зростає й злочинність. Саме тому, в інтересах світового суспільства необхідно, щоб особи, яких підозрюють у вчиненні злочинів і які переховуються за кордоном, поставали перед правосуддям. І, навпаки, створення умов для безпечного перебування для втікачів є не тільки небезпечним для держави, зобов`язаної забезпечувати захист особі, але також сприяє підриву основ екстрадиції.

Разом з цим, за твердженнями позивача, він не є громадянином Республіки Узбекистан, а країною його походження, відповідно до положень пункту 12 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», є країна його громадянської належності, тобто, російська федерація.

Суд зазначає, що позивачем ані під час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ані в ході здійснення процедури розгляду цієї заяви органами міграційної служби, ані під час судового розгляду не надано жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу, в розумінні статей 73, 74, 75, 76 Кодексу адміністративного судочинства України, на підтвердження фактів переслідування позивача або членів його сім`ї в країні громадянської належності позивача (російська федерація), про які він зазначає в своїй позовній заяві, та які, за його твердженнями, ніби то мали систематичний характер.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, як на час свого проживання на території російської федерації, так і під час перебування в Україні, позивач неодноразово звертався за захистом країни походження (російської федерації), що свідчить про відсутність в нього суб`єктивної сторони зазнати переслідувань в разі повернення до країни громадянської належності. При цьому, позивачу не було відмовлено у наданні захисту з боку країни його громадянської належності, про що свідчать факти документування позивача наступними документами виданими відповідними органами влади російської федерації, а саме: паспортом громадянина російської федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданим 14.11.2018. МЗС росії 38002, строком дії до 14.11.2028; паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_2 , виданим 09.02.2012 Відділом УФМС росії по Тюменській області у Центральному АО міста Тюмені; водійським посвідченням № від 01.03.2016 терміном дії до 01.03.2026.

Про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в разі повернення до країни походження (російська федерація) свідчить також той факт, що після свого переїзду до України, позивач неодноразово виїздив до російської федерації, а саме у 2019 році та у 2021 році, з використанням національного паспорту № 550164062, що підтверджується відповідними відмітками в національному паспорті виданому на ім`я позивача, а також, інформацією з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи, щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «АРКАН».

Також, за інформацією, наданою в пунктах 2.1., 2.2., 2.5. Заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.04.2024, а також, в ході співбесіди, проведеної 09.04.2024 із позивачем, в рамках процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зафіксованої у протоколі співбесіди від 09.04.2024, позивач повідомив, що востаннє здійснив виїзд з території російської федерації 30.01.2021, маючи на те дозвіл влади.

Також, як вбачається з матеріалів справи, в ході співбесіди, проведеної 09.04.2024 із позивачем, в рамках процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зафіксованої у протоколі співбесіди від 09.04.2024, позивач лише вказав на наступну затримку при перетині державного кордону країни його громадянської належності, а саме, зазначивши, що: «Коли я хотів повернувся в Україну на кордоні рф мені повідомили що у мене стоїть заборона виїзду з території рф. Я поїхав в Тюменську область, дізнавшись, що в мене не сплачений податок в пенсійний фонд заплатив штраф. Я звернувся судового приставу там мені повідомили що штраф анулюють через 14 днів. Після чого я зміг перетнути кордон України через Харків, потім я звернувся у м. Черкаси до міграційної служби де мені повідомили що я в розшуку Інтерполу».

Тобто, матеріали справи свідчать про те, що позивач, перебуваючи в міжнародному розшуку Інтерполу, виїздив до країни громадянської належності (російська федерація), після чого, не маючи проблем, пов`язаних з розшуком його особи компетентними органами Республіки Узбекистан, повертався на територію України.

Крім того, суд звертає увагу, що 15.12.2020 Генеральним консульством російської федерації у Харкові позивачу було видано довідку № 350 про відсутність судимості на території російської федерації, у якій зазначено, що стосовно нього з 2012 року припинено федеральний розшук.

Викладені вище обставини свідчать про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (умова визнання біженцем), або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, визначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 15 розділу 5 Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/ЕІІ та у пункті 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (умова визнання особою, яка потребує додаткового захисту), у разі повернення до країни громадянської належності.

Також, суд акцентує увагу на тому, що згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 р. № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні", варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постановах від 06.08.2020 р. у справі № 420/3327/19, від 16.02.2018 р. у справі № 825/608/17, від 11.10.2018 р. у справі № 815/1892/17.

Судом встановлено, що позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише через 8 (вісім) років після прибуття в Україну, а саме, після притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, тоді як, зі слів самого позивача, в ході процедури розгляду його заяви, він перебуває в міжнародному розшуку ще з 2000 року.

Суд зауважує, що при прямій і дійсній загрозі життю особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернення без зволікань до міграційного органу є виправданим такою небезпекою. Таким чином, тривалість проміжків часу між нелегальним перетином кордону України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про недоведеність факту, що перебування позивача у країні походження (російської федерації), або повернення до неї реально загрожує її життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання її біженцем.

При цьому, позивач не надав ані відповідачам, ані до суду доказів того, що його життю на свободі буде загрожуватиме небезпека, позивач не зазначає конкретних випадків, які б становили таку загрозу щодо нього та його побоювання ґрунтуються лише на припущеннях останнього, позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, вказані вимоги не були дотримані позивачем, оскільки не наведено переконливих доводів щодо відповідності та дійсності повідомлених фактів, що могли б бути доказами наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доводів про факти стосовно загрози життю на свободі, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України, заявник не зазначив. Інформація про причини неможливості повернення до країни громадянської належності є непослідовною, позивач не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

У своїй сукупності матеріали особової справи та наявні докази не надають підстав для висновку, що позивачу було протиправно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби від 25.11.2024 року № 165-24 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину російської федерації ОСОБА_1 , є правомірним, прийнятим в межах дискреційних повноважень та з урахуванням усіх фактичних обставин справи, відповідач довів відсутність передбачених законом підстав для оформлення документів для вирішення питання про визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як наслідок, відсутні підстави для зобов`язання відповідача 1 повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на похідний характер такої позовної вимоги.

Решта доводів висновків суду по суті спору не спростовують.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1, 3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем 1 доведена правомірність оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до відповідача-1: Державної міграційної служби України, відповідача-2: Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Розподіл судових витрат у справі не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник