Справа № 400/8451/24
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/8451/24

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Семенюка Г.В.,

Шляхтицького О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року, прийняте у складі суду судді Птичкіної В.В. в місті Миколаїв, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо безпідставного не включення частини виплаченої заробітної плати у сумі 283536,46 грн., до розрахунку оплати 14 днів відпустки у 2020 році наданої наказом від 01.07.2020 за № 1846-в; частини виплаченої заробітної плати у сумі 283536,46 грн., до розрахунку оплати 12 днів відпустки у 2020 році наданої наказом від 28.07.2020 за № 2602-в; частини виплаченої заробітної плати у сумі 479436,69 грн., до розрахунку оплати 4 днів відпустки у 2020 році наданої наказом від 29.09.2020 за № 3501-в;

- стягнути з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 не нараховану та невиплачену частину заробітної плати

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що полягає у невключенні частини виплаченої заробітної плати у сумі 283 536,46 грн до розрахунку оплати 14 днів відпустки у 2020 році, наданої ОСОБА_1 наказом від 01.07.2020 за № 1846-в. Стягнуто з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 заробітну плату за 14 днів відпустки у 2020 році, наданої наказом від 01.07.2020 за № 1846-в, у сумі 22 925,29 грн. Визнано протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що полягає у невключенні частини виплаченої заробітної плати у сумі 283 536,46 грн до розрахунку оплати 12 днів відпустки у 2020 році, наданої ОСОБА_1 наказом від 28.07.2020 за № 2602-в. Стягнуто з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 заробітну плату за 12 днів відпустки у 2020 році, наданої наказом від 28.07.2020 за № 2602-в, у сумі 16 364,15 грн. Визнано протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що полягає у невключенні частини виплаченої заробітної плати у сумі 479 436,69 грн до розрахунку оплати 4 днів відпустки у 2020 році, наданої ОСОБА_1 наказом від 29.09.2020 за № 3501-в. Стягнуто з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 заробітну плату за 4 дні відпустки у 2020 році, наданої ОСОБА_1 наказом від 29.09.2020 за № 3501-в, у сумі 7 157,29 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) звернулось до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що висновки суду, відповідно до яких винагорода державного виконавця на момент спірних правовідносин обов`язково повинна враховуватись при обчисленні виплат сум середньої заробітної плати є помилковими, оскільки згідно з пунктом 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема винагороди державним виконавцям. Апелянт вважає, що винагорода державному виконавцю є одноразовою заохочувальною виплатою, яка призначається та здійснюється окремо по кожному виконавчому документу та за рахунок коштів боржника. Посилаючись на приписи Закону України «Про державну службу», апелянт стверджує, що винагорода державного виконавця є разовою, стимулюючою грошовою виплатою і не є частиною заробітної плати, тому враховуватись при обчисленні середнього розміру заробітної плати не може.

Позивачем надано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому у якому він зазначає про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у 2020 році працював на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Наказом відповідача від 01.07.2020 за № 1846-в позивачу надано частину відпустки тривалістю 14 календарних днів (06.07.2020 19.07.2020).

Наказом відповідача від 28.07.2020 за № 2602-в, позивачу надано частину відпустки тривалістю 12 календарних днів (10.08.2020 21.08.2020).

Наказом відповідача від 29.09.2020 за № 3501-в, позивачу надано частину відпустки тривалістю 4 календарних днів (12.10.2020 16.10.2020).

Суми, які відповідач врахував при визначенні середньоденного заробітку позивача для обчислення оплати за час відпусток (розрахункові листи на оплату за дні відпустки), не збігаються з сумами заробітної плати позивача, які зазначив відповідач у листі від 02.09.2024 № 47920/14.4-10 (далі Лист). Так, у розрахункових листах вказані суми для розрахунку: за лютий 2020 року 10 960 грн, у Листі 33 724,47 грн; за березень 2020 року 13 435 грн, у листі 274 207,19 грн; за липень 2020 року 14 857,29 грн, у Листі 29 392,29 грн; за вересень 2020 року 13 220 грн, у Листі 222 889,52 грн.

Суми різниці (які є сумами отриманої позивачем у відповідних місяцях винагороди державному виконавцю) відповідач при обчисленні середньоденного заробітку не врахував.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що винагорода державному виконавцю за своєю суттю охоплюється поняттям «додаткова заробітна плата» та входить до структури заробітної плати, оскільки ця стимулююча виплата виплачується за сумлінне виконання державним виконавцем своїх обов`язків під час проведення виконавчих дій. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач мав врахувати виплачені позивачу суми винагороди при обчисленні середньоденного заробітку для оплати часу відпусток.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Поряд з цим, статтею 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до статті 2 Закону № 108/95-ВР основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частиною першою статті 8 Закону України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII) передбачено, що державні виконавці, керівники та спеціалісти органів державної виконавчої служби є державними службовцями.

Згідно з статтею 13 Закону № 1403-VIII заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством. Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

За приписами пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (в редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин та до 12.12.2020 року, далі - Порядок № 100) при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Підпунктом «б» пункту 4 Порядку № 100 установлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

За змістом пункту 2 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 (далі - Порядок № 643) у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру, стягнення заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, за виконавчим документом про стягнення аліментів державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», виплачується винагорода у визначеному Порядку розмірі.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 643 державному виконавцю, на виконанні у якого перебував виконавчий документ немайнового характеру та який забезпечив його фактичне виконання в повному обсязі, виплачується винагорода в розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, якщо боржником за виконавчим документом є фізична особа, та двох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, якщо боржником за виконавчим документом є юридична особа.

Пунктом 17 Порядку № 643 передбачено, що винагорода виплачується одночасно з виплатою заробітної плати.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 643 виплата винагороди здійснюється в межах і за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету на підставі кошторисів та планів асигнувань спеціального фонду на відповідний рік.

Згідно Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12 березня 2012 року № 333, винагорода державного виконавця включена до коду економічної класифікації видатків (КЕКВ) 2.1.1.1 «Заробітна плата».

З аналізу вищенаведених норм випливає, що винагорода державному виконавцю є частиною його оплати праці. Введення інституту винагороди державного виконавця мало на меті стимулювання своєчасного виконання рішень судів та інших компетентних органів, що сприяє підвищенню авторитету правосуддя, дотриманню принципу законності як складової верховенства права. Право на винагороду у державного виконавця виникає у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого документу, стягненням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій

Суд зауважує, що винагорода державному виконавцю за своєю суттю охоплюється поняттям «додаткова заробітна плата» та входить до структури заробітної плати, оскільки ця стимулююча виплата виплачується за сумлінне виконання державним виконавцем своїх обов`язків під час проведення виконавчих дій. Враховуючи те, що винагорода може виплачуватись неодноразово в залежності від якості та результативності праці державного виконавця, продуктивності його роботи, вона не може вважатись одноразовою грошовою виплатою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач мав врахувати виплачені позивачу суми винагороди при обчисленні середньоденного заробітку для оплати часу відпусток.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.02.2023 року у справі № 400/4679/20, від 31.01.2023 у справі № 160/3848/21, від 08.12.2022 у справі № 817/1550/16, від 09.09.2020 у справі № 814/564/16.

Посилання апелянта на приписи статті 50 Закону України «Про державну службу» колегія суддів відхиляє, оскільки прямою нормою закону, а саме: статтею 13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що винагорода є складовою частиною заробітної плати працівника органу державної виконавчої служби.

Крім того, помилковими є посилання апелянта на приписи пункту 4 Порядку № 100, згідно яких при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема винагороди державним виконавцям, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин вказаних нормативних приписів не існувало, а пункт 4 Порядку № 100 доповнено підпунктом "н" згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 1213 від 09.12.2020 року.

Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення заробітної плати залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: Г.В. Семенюк

Суддя: О.І. Шляхтицький