Справа № 620/8152/24
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2025-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/8152/24 Суддя (судді) першої інстанції: Сергій КЛОПОТ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Ганечко О.М.,

Кобаля М.І.,

При секретарі Долинській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо направлення ОСОБА_1 для проходження медичного огляду для визначення ступеня придатності до військової служби, починаючи з 26.12.2023.

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо взяття ОСОБА_1 25.03.2024 на військовий облік.

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 утриматися від вчинення дій щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що оскільки позивач 27.06.1990 виключений з військового обліку за станом здоров`я, про що у його військовому квитку наявний запис, тому дії відповідача щодо взяття на військовий облік та направлення для проходження медичного огляду для визначення ступеня придатності до військової служби є протиправними.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити.

Зазначена апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції по суті не досліджував питання протиправності дій відповідача щодо направлення позивача для проходження медичного огляду для визначення ступеня придатності до військової служби, та відповідно протиправність повторного взяття останнього на військовий облік.

На думку скаржника, жодним нормативно-правовим актом не передбачено повторне взяття на військовий облік невійськовозобов`язаного, який виключений з військового обліку, тому дії відповідача щодо взяття позивача на військовий облік, також вважає протиправними, оскільки вчинені з неповно встановленими обставинами та з порушенням вимог законодавства щодо проведення військово-лікарської експертизи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено про те, що добровільне та самостійне подання позивачем заяви на відстрочку підтверджує його статус, як військовозобов`язаного, що унеможливлює наявність одночасно статусу «виключеного з військового обліку».

Крім того, відповідач вважає, що оскільки відповідач не здійснював дії, направлених на мобілізацію відповідача, тому вимоги щодо зобов`язання відповідача утриматися від вчинення дій щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації не підлягають задоволенню.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.06.1990 ОСОБА_1 виключений з військового обліку за станом здоров`я, про що у його військовому квитку наявний запис згідно якого 27.06.1990 лікарською комісією при ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку по гр. І ст. 30-б розпорядку хвороб, визначеного наказом МО СРСР від 09.09.1987 № 260 (п. 29 військового квитка).

У той же час, 26.12.2023 позивач з`явився за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Для визначення ступеня придатності до військової служби позивач направлений ІНФОРМАЦІЯ_1 до КНП «Чернігівська міська лікарня № 2» ЧМР на проходження військово-лікарської комісії.

У зв`язку із необхідністю додаткових обстежень та лікування позивача, ВЛК продовжувалася 17.01.2024, 18.03.2024, 14.05.2024, 15.07.2024.

25 березня 2024 року ОСОБА_1 взято на військовий облік (поновлено) в ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що у військовому квитку позивача наявна відповідна відмітка.

26 березня 2024 року позивач подав заяву до ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією.

08 квітня 2024 року заява позивача про відстрочку розглянута комісією з розгляду питань надання відстрочок при ІНФОРМАЦІЯ_1 та ухвалено рішення про надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією на підставі абз. 2 частини третьої ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у зв`язку із його навчанням у Комунальному навчальному закладі «Чернігівський обласний навчально-виробничий центр» Чернігівської обласної ради.

Не погоджуючись з такими діями та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки добровільне та самостійне подання позивачем заяви на відстрочку підтверджує його статус, як військовозобов`язаного, що унеможливлює наявність одночасно статусу «виключеного з військового обліку», а направлення ОСОБА_1 для проходження медичного огляду для визначення ступеня придатності до військової служби є дією, що мала разовий характер та вичерпала себе фактом свого виконання, тому підстави для задоволення позовних вимог у цій частині - відсутні.

Крім того, враховуючи, що у вересні 2024 року ВЛК визнала позивача непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку, що унеможливлює мобілізацію позивача, тому позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача утриматися від вчинення дій щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентованоЗаконом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до статті 1 вказаного Закону захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частини перша-третя статті 1 Закону №2232-XII).

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки) (частина сьома статті 1 Закону № 2232-XII).

Частиною першою статті 2 Закону № 2232-XII закріплено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

У силу вимог частини тринадцятої статті 2 Закону № 2232-XII громадяни України, які приписуються до призовних дільниць, направляються для підготовки до військової служби, особи, які призиваються або приймаються на військову службу, приймаються на службу у військовому резерві, та військовозобов`язані, призначені для комплектування посад за відповідними військово-обліковими спеціальностями та іншими спеціальностями в Службі безпеки України під час проведення мобілізації, проходять обов`язковий медичний огляд. Порядок проходження медичного огляду затверджується відповідно Міністерством оборони України, центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, Службою безпеки України, Службою зовнішньої розвідки України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Перелік військово-облікових спеціальностей затверджується Міністерством оборони України, а інших спеціальностей в Службі безпеки України - Головою Служби безпеки України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 03 березня 2022 року №2105-IX, постановлено про оголошення та проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Підпунктом «б» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії воєнного стану здійснюється: за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку.

Так, з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи, наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402, затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі по тексту - Положення №402).

У свою чергу позивач посилається на те, що 27.06.1990 він був виключений з військового обліку за станом здоров`я, на підставі наказу Міноборони СРСР від 09.09.1987 № 260 «Про введення в дію Положення про медичний огляд у Збройних Силах СРСР (на мирний і військовий час)».

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 23.10.2024 у справі №460/42639/22, з урахуванням дії темпоральних правил (принцип дії закону в часі) у разі колізії нормативних актів одного рівня юридичної ієрархії (суперечність один одному двох або більше чинних нормативних актів, прийнятих стосовно одного й того самого питання) застосовується акт, виданий пізніше, як у разі, коли про скасування попереднього акта (його приписів) прямо зазначено в новому нормативному акті, так і у разі, коли таких застережень немає.

У даному випадку наказ Міноборони СРСР від 09.09.1987 № 260 не застосовується до Збройних Сил України, починаючи з 04.01.1994, коли набрав чинності наказ Міністерства оборони України від 04.01.1994 № 2 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України», відповідно до п. 2 якого з моменту введення в дію Положення, зазначеного у пункті 1 цього наказу, вважати накази Міністра оборони колишнього СРСР 1976 року №187, 1979 року №220, 1987 року № 210, № 260, 1989 року №116, № 317, 1991 року № 436 такими, що не застосовуються у Збройних Силах України, а наказ Міністра оборони України 1992 року N 116 - таким, що втратив чинність.

Враховуючи наведене, починаючи із січня 1994 року, наказ Міноборони СРСР від 09.09.1987 № 260 не застосовується у Збройних Силах України, тому висновок позивача, що вказаний наказ на даний час залишається чинним, є помилковим.

З огляду на вказане, позивач не вважається виключеним з військового обліку та повинен перебувати на військовому обліку ще з 04.01.1994.

Як свідчать матеріали справи, 26.03.2024 позивач добровільно та самостійно подав до відповідача заяву про оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Отже, подаючи заяву на відстрочку, позивач вважав себе саме військовозобов`язаним, а не таким, що виключений з військового обліку, враховуючи, що виключені з військового обліку не потребують відстрочки.

При цьому за вимогами ст. 23 Закону № 3543-ХІІ, відстрочка надається лише військовозобов`язаним.

У свою чергу, позивач вважає, що його незаконно направили на ВЛК, втім як вірно зауважено судом першої інстанції позивач кілька разів добровільно проходив ВЛК без будь-якого примусу зі сторони відповідача, бажаючи отримати статус «непридатного до військової служби».

У даному випадку, направлення ОСОБА_1 для проходження медичного огляду для визначення ступеня придатності до військової служби - це дія, що мала разовий характер та вичерпала себе фактом свого виконання, до того ж визнання таких дій протиправними не призведе до скасування висновку ВЛК щодо позивача якого визнали непридатним до військової служби, тому такі позовні вимоги не можна вважати належним та ефективним способом захисту права позивача з огляду на те, що їх задоволення не призведе до відновлення прав позивача.

Враховуючи наведене, з огляду на добровільне та самостійне подання позивачем заяви на відстрочку, що підтверджує його статус, як військовозобов`язаного, зазначене унеможливлює наявність одночасно статусу «виключеного з військового обліку», тому вимоги у цій частині також задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача утриматися від вчинення дій щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації, слід зазначити, що у вересні 2024 року ВЛК визнала позивача непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку, що унеможливлює мобілізацію останнього, що свідчить про відсутність підстав для задоволення таких позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

М.І. Кобаль