Справа № 440/13730/23
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2025-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 р. Справа № 440/13730/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.07.2024, головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко, м. Полтава, повний текст складено 12.07.24 по справі № 440/13730/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Військової частини НОМЕР_1 від 11.02.2023 № 44 про виключення ОСОБА_2 з усіх видів забезпечення з 10.02.2023;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення та додаткову винагороду її чоловіка - солдата військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 з 10.02.2023 по 10.03.2023 у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 та вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач всупереч приписів пункту 6 «Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (далі Порядок № 884), виключив її чоловіка - померлого військовослужбовця ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 ) зі складу військової частини та усіх видів забезпечення з 10.02.2023 на підставі свідоцтва про смерть, а не з 10.03.2023 дня набрання законної сили рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 07.02.2023, яким ОСОБА_2 визнано померлим.

Стверджувала, що внаслідок таких протиправних дій відповідача, ОСОБА_1 недоотримала грошове забезпечення загиблого чоловіка військовослужбовця за період з 10.02.2023 по 10.03.2023.

Також повідомила, що попередній розрахунок судових витрат, понесених позивачем на отримання професійної правничої допомоги, складає 10000 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12.07.2024 у справі № 440/13730/23 адміністративний позов ОСОБА_1 (с. Лелюхівка, Новосанжарський район, Полтавська область, 39363, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення солдата ОСОБА_2 з 10 лютого 2023 року по 10 березня 2023 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення солдата ОСОБА_2 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх" від 30 листопада 2016 року № 884 та постанови Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28 лютого 2022 року №168 з 10 лютого 2023 року по 10 березня 2023 року, з урахуванням раніше проведених виплат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. (три тисячі гривень нуль копійок) та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.07.2024 по справі № 440/13730/23.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про відсутність підстав для продовження виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення загиблого солдата ОСОБА_2 після 10.02.2023, оскільки факт смерті військовослужбовця підтверджено свідоцтвом про смерть від 10.02.2023, отриманим від ІНФОРМАЦІЯ_1 , а інших документів у розпорядженні відповідача не перебувало.

Також заперечував проти заявленої позивачем суми судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки адвокатом не доведено та не підтверджено розмір заявлених судових витрат, не додано належних, достовірних доказів та розрахунків на підтвердження витрат, понесених на правничу допомогу, а заявлена сума є неспівмірною з ціною даного позову.

У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві, позивач просив відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги у повному обсязі, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.07.2024 по справі № 440/13730/23 залишити без змін.

В обґрунтування відзиву зазначив, що Порядком № 884 чітко встановлено строк виплати грошового забезпечення до дня набрання законної сили рішенням суду про оголошення померлим, тобто, у спірному випадку до 10.03.2023, що свідчить про правомірність ухваленого судом першої інстанції рішення.

Також додав, що апелянтом жодним чином не обґрунтовано неспівмірність заявлених позивачем витрат на правничу допомогу та не зазначено в чому конкретно полягає неналежність поданих документів на підтвердження понесених судових витрат.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 був призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 та зарахований до Збройних Сил України на посаду солдата гранатометника у складі 1 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавській області від 07.02.2023 у справі № 540/178/23 заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Новосанжарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), про встановлення факту смерті при проведенні бойових дій задоволено: встановлено факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: с. Лелюхівка, Полтавський (Новосанжарський) район, Полтавська область, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 в населеному пункті Кодема, Донецька область, Україна.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.02.2023 № 44 нижчепойменований особовий склад, який з 23.07.2022 вважаються такими, що зниклими безвісти в районі виконання завдань, вважати такими, що 23.07.2022 вибули з району виконання завдань після безпосередньої участі у бойових діях та забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у зв`язку зі смертю: солдата по мобілізації ОСОБА_2 , який знаходиться в розпорядженні командира військової частини.

Військовослужбовця виключено з усіх видів забезпечення з 10.02.2023, а з продовольчого забезпечення зі сніданку - 31.07.2022.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.06.2023 № 155 солдата по мобілізації ОСОБА_2 , гранатометника 1 стрілецької роти НОМЕР_4 стрілецького батальйону, який перебував у розпорядженні командира військової частини з 23.07.2022 як такий, що вважався зниклим безвісті внаслідок участі у бойових діях під час захисту Батьківщини, відповідно до рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області, яке набрало законної сили 10.03.2023, встановлено дату смерті солдата по мобілізації ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 та місце смерті - населений пункт Кодема Донецької області, з 10.03.2023 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено документи до ІНФОРМАЦІЯ_6 . Свідоцтво про смерть зареєстровано 10.02.2023.

Щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 523% від посадового окладу, надбавку за особливості проходження військової служби у розмірі 65% від посадового окладу з урахуванням окладу з військовим званням, надбавки за вислугу років за період з 01.02.2022 по 10.02.2023, відповідно до наказу командирі військової частини в 07.03.2023 року № 1415 виплачено.

Вважаючи, що Військовою частиною НОМЕР_1 при виключенні ОСОБА_2 протиправно не сплачено грошове забезпечення з 10.02.2023 по 10.03.2023, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення солдата ОСОБА_2 з 10 лютого 2023 року по 10 березня 2023 року, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки з огляду на приписи «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок № 260) датою виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення ОСОБА_2 є 10 березня 2023 року - дата набрання рішенням Новосанжарського районного суду Полтавській області від 07.02.2023 у справі № 540/178/23 про встановлення факту смерті ОСОБА_2 законної сили, в той час як відповідач припинив вказані виплати 10.02.2023.

В якості належного способу захисту порушених прав позивача, судом обрано зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення солдата ОСОБА_2 відповідно до Порядку № 884 та постанови Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28 лютого 2022 року № 168 (далі Постанова № 168) з 10 лютого 2023 року по 10 березня 2023 року, з урахуванням раніше проведених виплат.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Військової частини НОМЕР_1 від 11.02.2023 № 44, суд першої інстанції вважав, що скасування вказаного наказу не слугуватиме ефективному відновленню порушених прав позивача, оскільки він не містить жодних положень про припинення виплати грошового забезпечення солдата ОСОБА_2 .

Задовольняючи заяву позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3000,00 грн, суд першої інстанції, оцінивши обставини цієї справи та надані позивачем докази у їх сукупності, вважав саме таку суму обґрунтованою, співмірною та пропорційною з обсягом фактичних обставин справи, які слід було встановити, кількістю зібраних письмових доказів та переліком дій, які було вчинено адвокатом з метою доведення правомірності правової позиції позивача.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення підлягає перегляду в частині задоволених позовних вимог), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На виконання приписів частини 5 статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 40 Закону № 2232-ХІІ гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України Про Збройні Сили України, Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей та іншими законами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 1-2 Закону № 2011-ХІІ визначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Виходячи зі змісту частин третьої та четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до частини шостої статті 9 Закону № 2011-ХІІ за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

У разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації - з дня прийняття рішення про проведення такої індексації. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дію якого продовжено відповідними Указами Президента України по теперішній час.

Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

На виконання указів Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 Про введення воєнного стану в Україні та № 69 Про загальну мобілізацію Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 168.

Згідно з пунктом 1 Постанови № 168 відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які зокрема захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення).

Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх визначає Порядок № 884.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 884 під терміном "безвісно відсутній військовослужбовець" слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби.

Пунктом 3 Порядку № 884 встановлено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, копія сторінки паспорта з такою відміткою).

Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку № 884, командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі:

подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку;

подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку;

подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку;

з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

Виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей:

військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно;

військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації): до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Пунктом 7 Порядку № 884 передбачено, що виплати грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку про те, що Законом № 2011-ХІІ та Порядком № 884 визначено коло осіб сім`ї військовослужбовця (дружина зниклого безвісті військовослужбовця, а в разі її відсутності - законні представники (опікуни, піклувальники) чи усиновлювачі неповнолітніх дітей), які за їх заявою мають право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця, що визнаний судом безвісно відсутнім або оголошеним померлим, за умови надання документів, перелік яких встановлено пунктом 4 Порядку № 884.

Відповідно до пункту 2 Розділ ХХХ Порядку № 260 грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату. Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим (пункт 2 Розділ ХХХ Порядку № 260).

Отже, за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати грошового забезпечення в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення у тому числі і додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 168, до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими, однак не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом

Так, рішенням Новосанжарського районного суду Полтавській області від 07.02.2023 у справі № 542/178/23, яке набрало законної сили 10.03.2023, встановлено, що ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 24 липня 1999 року, про що Лелюхівською сільською радою Новосанжарського району Полтавської області складено актовий запис № 3.

З 23 липня 2022 року з метою недопущення проникнення військових формувань збройних сил армії російської федерації та незаконних збройних формувань на територію України 1 стрілецький батальйон Військової частини НОМЕР_1 виконував бойові завдання в районі АДРЕСА_1 , на підставі бойового розпорядження Командира НОМЕР_5 окремої механізованої бригади № 45/335/936дск від 23 липня 2022 року.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25 травня 2022 року № 129, гранатометник 1 стрілецької роти НОМЕР_4 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_2 був направлений в район виконання бойового завдання поблизу с. Кодема Бахмутського району Донецької області та зайняв оборону даного населеного пункту в складі 1 стрілецької роти НОМЕР_4 стрілецького батальйону, на вогневій позиції «Зебра».

З 10 год. 00 хв. до 14 год. 30 хв. 23 липня 2022 року противник здійснив артилерійський обстріл та штурмові дії в кількості до роти піхоти по вогневій позиції «Зебра». З 11 год. 30 хв. до 14 год. 15 хв. тривав стрілецький бій. Продовжуючи обороняти ввірені позиції, зведений загін 1 стрілецької роти у зв`язку з закінченням боєкомплекту, змушений був організовано відійти з вогневої позиції «Зебра» на заздалегідь підготовлені позиції для перегрупування та поповнення боєкомплекту. Відійшовши на запасні позиції, військовослужбовці 1 стрілецької роти виявили факт зникнення безвісти, зокрема, гранатометника 1 стрілецької роти НОМЕР_4 стрілецького батальйону солдата ОСОБА_2 .

02 серпня 2022 року складено сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_7 № 2в/1/1625 про безвісті зниклого № 1, яким позивача повідомлено про те, що її чоловік, ОСОБА_2 , 23 липня 2022 зник безвісті в результаті здійснення противником артилерійського та мінометного обстрілу позицій підрозділу поблизу населеного пункту Кодема Бахмутського району Донецької області.

Тобто, зазначеним судовим рішенням підтверджено факт зникнення безвісти ОСОБА_2 23.07.2022 та встановлено факт його смерті.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено у суді апеляційної інстанції, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.06.2023 № 115, солдата по мобілізації ОСОБА_2 , гранатометника 1 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону з 10 березня 2023 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Таким чином, оскільки рішення Новосанжарського районного суду Полтавській області від 07.02.2023 у справі № 540/178/23 про встановлення факту смерті ОСОБА_2 набрало законної сили 10 березня 2023 року та цією ж датою померлого військовослужбовця виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.06.2023 № 115, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме до цієї дати відповідач повинен був здійснювати виплати грошового забезпечення померлого військовослужбовця позивачу. Разом з тим, виплату грошового забезпечення відповідачем було припинено 10.02.2023 на підставі отриманого свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 від 10.02.2023, що не відповідає приписам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та свідчить про наявність підстав для визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення солдата ОСОБА_2 з 10 лютого 2023 року по 10 березня 2023 року та задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення солдата ОСОБА_2 відповідно до Постанови № 884 та Постанови № 168 з 10 лютого 2023 року по 10 березня 2023 року, з урахуванням раніше проведених виплат.

З приводу вимог в частині стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 7 статті 139 КАС України).

Відповідно до частин 3, 4 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Положеннями частин 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Положеннями статті 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/WestAllianceLimited проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених у суді першої інстанції витрат на правову допомогу позивачем надано до матеріалів справи копії: ордеру на надання правової допомоги серії ВІ № 1028851, договору про надання правової допомоги № 01 від 29.08.2023, розрахунку правової допомоги за договором № 01 від 29.08.2023, акту прийому-передачі виконаних робіт за договором про надання правової допомоги № 01 від 12.09.2023 та квитанції № 01 від 12 вересня 2023 року.

Дослідивши вказані документи колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 (далі клієнт) та Адвокатське об`єднання «ГАРАНТ» (далі виконавець) 29.08.2023 уклали договір про надання правової допомоги № 01, пунктом 1.1. якого визначено, що клієнт доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу щодо представництва інтересів клієнта в межах стягнення з Військової частини НОМЕР_1 грошового забезпечення, належного клієнту.

Відповідно до пункту 4.1 договору юридичну допомогу, що надається виконавцем, клієнт оплачує в гривнях у сумі, що дорівнює 10000,00 грн.

Актом прийому передачі виконаних робіт від 12.09.2023 за договором про надання правової допомоги № 01 від 29.08.2023 підтверджено, що позивачем прийнято правову допомогу наступного характеру:

- попередня юридична консультація щодо суті спірних правовідносин, подальші юридичні консультації щодо характеру виниклих спірних правовідносин вартістю 2000,00 грн;

- дослідження спірних правовідносин, опрацювання суті юридичного конфлікту, підготовка стратегії ведення справи, опрацювання документальної бази, нормативної бази, аналіз національної судової практики вартістю 2500,00 грн;

- складення усіх процесуальних документів, необхідних для досягнення цілей договору 3000,00 грн;

- участь у судових засіданнях 2500,00 грн.

Загальна вартість наданих адвокатським об`єднанням юридичних послуг позивачу складає 10000,00 грн.

Квитанцією № 01 від 12.09.2023 підтверджено сплату ОСОБА_1 коштів у розмірі 10000,00 грн Адвокатському об`єднанню «ГАРАНТ».

Таким чином, з наведеного слідує, що звертаючись до суду першої інстанції з заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, представник позивача надав до суду всі необхідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що має бути сплачена позивачем.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зі змісту норм частини 4, 5 та 6 статті 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, в поданій до суду апеляційної інстанції апеляційній скарзі, відповідач виклав заперечення щодо заявленої до відшкодування ОСОБА_1 суми судових витрат, в яких вказав, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Також вважав, що вартість представництва інтересів позивача в суді першої інстанції у розмірі 10000 грн є явно необґрунтованою, та такою, що не відповідає принципу співмірності, з огляду на конкретні обставини даної справи.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, колегія суддів, враховуючи заперечення відповідача, зазначає наступне.

Надаючи оцінку доводам відповідача щодо відсутності в матеріалах справи детального опису виконаних робіт (послуг), колегія суддів звертає увагу на зміст частини 4 статті 134 КАС України, яка запроваджена для визначення розміру витрат, у той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19.

При цьому, колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції, а саме представником позивача складені та підписані наступні документи: позовна заява з додатками, відповідь на відзив та клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. А відтак, твердження відповідача про відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є безпідставним. При цьому, вмотивованих доводів щодо неспівмірності стягнутого судом першої інстанції розміру витрат на правову допомогу (3000 грн) відповідачем не наведено. Також, апелянт не вказує, яка саме, на його переконання, сума правової допомоги буде співмірною та пропорційною до предмета та складності спору.

Апеляційна скарга в частині заперечень щодо стягнутого судом першої інстанції розміру витрат на професійну правничу допомогу містить лише загальні твердження, які не дають змогу оцінити в чому саме полягає неспівмірність стягнутого судом першої інстанції розміру витрат на правову допомогу.

З огляду на досліджені матеріали справи та оцінку суду першої інстанції наданим представником позивача доказам на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу, колегія суддів зауважує, що судом вже застосовано принцип співмірності щодо заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування вказаного принципу, колегія суддів зауважує, що складена адвокатом відповідь на відзив здебільшого дублює доводи, викладені в адміністративному позові, має посилання лише на доказову базу, викладену у позові та повторює висновки наведені у позові, що відповідно не вимагало великого обсягу аналітичної й технічної роботи та значного часу.

Також колегією суддів враховано, що розгляд цієї справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а отже, зазначені в акті прийому передачі виконаних робіт послуги з участі у судових засіданнях в розмірі 2500,00 грн, не підлягають відшкодуванню.

Послуги з попередньої юридичної консультації щодо суті спірних правовідносин, подальші юридичні консультації щодо характеру виниклих спірних правовідносин вартістю та дослідження спірних правовідносин, опрацювання суті юридичного конфлікту, підготовка стратегії ведення справи, опрацювання документальної бази, нормативної бази, аналіз національної судової практики вартістю не вимагають розмежування між собою та є у своїй сукупності підготовкою справи до судового розгляду шляхом складення позовної заяви та усіх інших процесуальних документів, необхідних для досягнення цілей договору.

Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат, з огляду на ступінь складності даної справи, обсяг виконаної адвокатом роботи та прийняття судом першої інстанції рішення про задоволення позову, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення визначеної судом першої інстанції суми витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн, що підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.07.2024 по справі № 440/13730/23 в частині задоволених позовних вимог - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді Я.М. Макаренко С.П. Жигилій