Справа № 240/17061/24
Суддя: Майстренко Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року м. Житомир справа № 240/17061/24

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Майстренко Н.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про:

- визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 ;

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 та звільнити його з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, чинній до 18 травня 2024 року.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вказав, що він був призваний на військову службу під час загальної мобілізації та є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_3 в якості робітника підсобного інженерного відділення інженерного взводу інженерної роти цієї військової частини.

Зазначив, що у нього є право на звільнення з військової служби, зважаючи на що він подав рапорт до Військової частини НОМЕР_3 на підставі абзацу 5 підпункту "г" пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з наявністю у батька, ОСОБА_2 , інвалідності ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, підтвердженням чому є довідка до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №599346 від 29.03.2024 року, копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 .

Як стверджує позивач, рапорт було зареєстровано в Книзі обліку вхідних документів за вхідним № 180704 04 травня 2024 року і, як повідомила Військова частина НОМЕР_3 листом № 788 від 06 червня 2024 року, клопотання на звільнення солдата ОСОБА_1 разом з документами було надіслане за вих. № 776 від 05 червня 2024 на розгляд командувачу ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ЗСУ (військова частина НОМЕР_1 ).

Однак, у відповідь на адвокатський запит щодо наслідків розгляду рапорту Військова частина НОМЕР_1 листом №1314/2/56/111/8160 від 01 липня 2024 року повідомила про те, що матеріали на звільнення позивача з військової служби у запас були повернуті без реалізації на адресу Військової частини НОМЕР_3 з посиланням на те, що в переліку сімейних обставин, які визначаються частиною 12 пунктом 3 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» відсутні сімейні обставини, за якими військовослужбовець бажає звільнитись: у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи.

Констатуючи той факт, що відмова відповідача ґрунтувалася на нормах Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», до якого були внесені зміни після подання рапорту і такі зміни набрали чинності 18.05.2024 року, позивач стверджує, що така відмова відповідача є незаконною, необґрунтованою та протиправною, оскільки, з врахуванням норми ст. 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, розгляд рапорту мав відбуватися у відповідності до законодавства, яке діяло на момент подання цього рапорту.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи провести за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи; запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.

Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 , у відзиві на позовну заяву заперечив проти позову, зазначивши, що відмова у задоволенні рапорту позивача відповідає нормам чинного законодавства.

Крім того, просив залучити до участі у справі ще одним відповідачем Військову частину НОМЕР_2 , зазначивши, що рішенням Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 19.12.2019 Військову частину НОМЕР_1 виключено з системи розпорядників бюджетних коштів та зараховано на Фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 , а тому у разі задоволення позовних вимог в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача сплаченого ним судового збору, саме Військова частина НОМЕР_2 може здійснити відповідні розрахунки з Позивачем.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 20.09.2024 року Військову частину НОМЕР_2 залучено до участі у справі другим відповідачем.

Військова частина НОМЕР_2 у відзиві на позовну заяву повністю підтримала доводи Військової частини НОМЕР_1 щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово було продовжено.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України визначає Закон України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).

Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачено зокрема такий вид військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Пунктом 12 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оборону України" визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до частини п`ятої статті 1 Закону № 2232-ХІІ від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачами у справі, ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 , як мобілізована особа, в якості робітника підсобного інженерного відділення інженерного взводу інженерної роти військової частини НОМЕР_3 .

За твердженням позивача, 04.05.2024 року він продав рапорт до Військової частини НОМЕР_3 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) у зв`язку з наявністю батька з числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

Зазначення позивачем у рапорті цієї обставини та правової підстави підтверджується також адвокатським запитом від 14.06.2024 року, спрямованим до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », щодо результатів розгляду рапорту позивача, а також листами-відповідями Військової частини НОМЕР_3 №788 від 06.06.2024 року та Військової частини НОМЕР_1 №1314/2/56/111/8160 від 01.07.2024 року на адвокатські запити.

Дійсно, абзацом п`ятим підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (у редакції, чинній на момент подачі рапорту та до 17.05.2024 року) встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме: у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Таким чином, до 17.05.2024 року, за наявності одного із своїх батьків із числа осіб з інвалідністю II групи, військовослужбовець за його бажанням міг бути звільнений з військової служби під час дії воєнного стану.

18.05.2024 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633-IX.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (у редакції, чинній з 18.05.2024 року та на момент розгляду рапорту позивача по суті), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті.

В свою чергу, пунктом 3 статті 12 Закону № 2232-ХІІ встановлено вичерпний перелік підстав, за яких військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану:

- військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

- військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

- дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

- перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці;

- військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України;

- військовослужбовці, які є усиновлювачами, на утриманні яких перебуває (перебувають) дитина (діти), яка (які) до моменту усиновлення була (були) дитиною-сиротою (дітьми-сиротами) або дитиною (дітьми), позбавленою (позбавленими) батьківського піклування, віком до 18 років, опікунами, піклувальниками, прийомними батьками, батьками-вихователями, патронатними вихователями, на утриманні яких перебуває дитина-сирота (діти-сироти) або дитина (діти), позбавлена (позбавлені) батьківського піклування, віком до 18 років;

- виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати;

- утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю I чи II групи;

- виховання військовослужбовцем дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність, за умови що такі особи не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати;

- необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

- необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів;

- необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

- необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

- у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами;

- якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану;

- якщо їхнім близьким родичам (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, рідний (повнорідний) брат чи сестра) посмертно присвоєно звання Герой України за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народові, виявлені під час Революції Гідності (листопад 2013 року - лютий 2014 року).

З наведеного переліку слідує, що така обставина, як наявність одного із своїх батьків, який є особою з інвалідністю I чи II групи, без визначення умов, при наявності яких підлягає застосуванню така підстава, серед усіх інших обставин відсутня.

Проте перелік містить, зокрема, таку підставу як необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:

- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;

- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Відповідно до цієї норми збільшується обсяг обставин, що підлягають доказуванню військовослужбовцем, який висловив бажання звільнитись з військової служби, зокрема, наявністю у одного з батьків І чи ІІ групи інвалідності; потреба одного з батьків у постійному догляді, підтверджена відповідними медичними документами; відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи; підтвердження факту потреби інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення (у разі їх наявності) у постійному догляді.

Як вбачається з наданої позивачем копії аркуша рапорту з відміткою про його отримання 04.05.2024 року Військовою частиною НОМЕР_3 за вх. №1807 такі документи позивачем до рапорту не додавались.

Таким чином, для задоволення рапорту з підстави, визначеної абзацом 12 пунктом 3 статті 12 Закону № 2232-ХІІ, самої лише довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №599346 від 29.03.2024 року, яка була додана до рапорту і у якій відсутні відомості про потребу ОСОБА_2 у постійному догляді, за відсутності інших, необхідних для розгляду такої сімейної обставини документів, не вбачалося б можливим за жодних умов.

Зважаючи на це, Військова частина НОМЕР_1 обґрунтовано відмовила у задоволенні рапорту позивача.

У межах даної справи спірним також є питання, чи правомірним є застосування відповідачем при вирішенні рапорту позивача норм законодавства у редакції, чинній на момент прийняття відповідного рішення, тоді як на момент подання рапорту діяла інша редакція Закону № 2232-XII.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 року № 1-зп, від 09.02.1999 року № 1-рп/99, від 05.04.2001 року № 3-рп/2001, від 13.03.2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 року №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Водночас, стосовно набрання чинності змінами до Закону №2232-XII, який врегульовує спірні правовідносини в процесі подання відповідного рапорту, суд зазначає, що Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Верховного Суду, аналізуючи питання дії нормативно-правових актів у часі, у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 803/1541/16 вказала, що у разі якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі неодноразово застосовувався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09.09.2020 року у справі №826/10971/16, від 24.01.2023 року у справах №640/14816/20 та №600/5806/21-а, від 08.10.2021 року у справі № 240/19318/20, від 16.11.2021 року у справі № 360/1406/20, від 01.12.2022 року у справі № 640/7578/20, від 07.11.2023 року у справі № 520/9778/19 та від 10 .01.2024 року у справі № 380/13615/21.

З огляду на вказане, враховуючи вищенаведені правові норми Основного Закону України, юридичні позиції Конституційного Суду України щодо їх офіційного тлумачення та висновки Верховного Суду стосовно застосування цих норм, суд в контексті спірного правового питання, що виникло у цій справі, та з огляду на характер і зміст спору констатує, що правовідносини щодо звільнення з військової служби починаються саме з дати звернення особи з відповідним рапортом та тривають до моменту прийняття рішення вищим командуванням.

Лише у разі, якщо на момент прийняття суб`єктом владних повноважень у межах визначених законодавством строків рішення у законодавстві запроваджено нове правове регулювання цих правовідносин, відмінне від того, яке існувало на момент звернення особи із відповідною заявою, вказаний суб`єкт не має законних можливостей діяти або приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке вже є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

З огляду на це, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний застосовувати виключно те правове регулювання, яке чинне на момент прийняття ним рішення, за винятком випадків, коли він діє за межами визначених законодавством строків (у такому випадку застосовується законодавство у редакції станом на останній день можливого прийняття рішення), або нове законодавче регулювання передбачає особливості порядку застосування в часі нових норм права.

При цьому, судом враховується та обставина, що чинне на день подання рапорту позивача законодавство не визначало конкретних строків розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби, проте, зважаючи на положення п.3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31 січня 2024 року № 40, де зазначено, зокрема, що документи, в яких строк виконання не зазначено, які не є документами інформаційного характеру або не містять контрольних завдань, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 днів з моменту реєстрації документа у військовій частині (установі), структурному підрозділі, до яких надійшов документ, а також на те, що попередньо рапорт був поданий до Військової частини НОМЕР_3 , яка в подальшому передала клопотання про звільнення позивача до Військової частини вищого підпорядкування лише 05.06.2024 року, що, відповідно, вплинуло на загальний строк розгляду рапорту, суд вважає, що Військова частина НОМЕР_1 діяла в межах норм, закріплених Законом України № 2232-XII у редакції з 18.05.2024 року, і не могла передбачити зміни у законодавстві, що регулює підстави для звільнення з військової служби.

За таких обставин, коли відповідач правомірно застосовував норми Закону України №2232-XII в редакції, діючій на час прийняття рішення про відмову у задоволенні рапорту, в зв`язку з ненаданням позивачем відповідних документів для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи; без підтвердження факту потреби інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення (у разі їх наявності) у постійному догляді, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно, не підлягають задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , яка не мала безпосереднього втручання у спірні правовідносини.

Зважаючи на відмову у задоволенні позову, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 90, 139-143, 242-246, 250,255 Кодексу адміністративного судочинства,

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби, зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт та звільнити позивача з військової служби відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Майстренко