Справа № 620/11462/24
Суддя: Штульман Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Штульман І.В.,

суддів: Заїки М.М., Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в Чернігівський окружний адміністративний суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - відповідач, ГУ ПФ в Чернігівській області) про:

- визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФ в Чернігівській області від 30 липня 2024 року №33 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру» (далі - Закон);

- зобов`язання ГУ ПФ в Чернігівській області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років, що дає право на пенсію згідно статті 86 Закону, стаж роботи на посаді друкарки ІІ категорії Секретаріату Генеральної прокуратури України у період з 04 червня 1996 року по 19 серпня 1997 року, на посаді старшого інспектора Секретаріату в Генеральній прокуратурі України у період з 20 серпня 1997 року до 17 червня 1999 року, на посаді старшого інспектора секретаріату Прокуратури Київської області у період з 18 червня 1999 року по 31 серпня 1999 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення ГУ ПФ в Чернігівській області про відмову у призначенні пенсії є правомірним, оскільки ОСОБА_1 не має достатньої вислуги років, визначеної положеннями Закону, адже період роботи на посадах державних службовців, які займають особи без вищої юридичної освіти, не може бути зарахованим до вислуги років, що дає право на пенсію відповідно до статті 86 Закону.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було враховано, що стаж роботи на прокурорських посадах обчислювався апелянту, починаючи з червня 1996 року, що підтверджується копією протоколу від 30 квітня 2003 року №7 засідання комісії про встановлення трудового стажу, а вимога щодо наявності у державних службовців вищої освіти з`явилася у законодавстві лише з 01 вересня 1999 року, а відтак не поширювалася на спірний у цій справі період з 04 червня 1996 року по 31 серпня 1999 року. Крім того, наголошує на залишенні поза увагою судом першої інстанції практики судів апеляційних інстанцій в аналогічних правовідносинах, де зараховувався до стажу роботи за вислугу років стаж роботи на посадах державних службовців без вищої освіти, якщо така робота здійснювалася до вересня 1999 року. Окремо звертає увагу, що соціальні гарантії працівників правоохоронних органів, зокрема, прокуратури, не можуть бути звужені шляхом внесення змін до законодавства.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 06 грудня 2024 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2025 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.

Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк - до 18 березня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 22 липня 2024 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до Закону.

За принципом екстериторіальності розгляд заяви здійснювався ГУ ПФ в Чернігівській області, яке рішенням від 30 липня 2024 року №33 відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії відповідно до статті 86 Закону, оскільки в останньої відсутня необхідна вислуга років (25 років), адже складає 21 рік 25 днів, з яких 15 років 5 місяців 9 днів - робота на посадах прокурорів, 5 років 7 місяців 16 днів - відпустка по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку.

Враховуючи встановлені вище обставини, виходячи з системного аналізу норм статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», статей 1, 44, 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», статті 86 Закону, статей 2, 17, 24, 25 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3724-ХІІ та пункту 8 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII, Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 (далі - Порядок №283), а також ряду правових позицій Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки статтею 86 Закону передбачено, що до вислуги, що дає право на призначення пенсії відповідно до вказаного Закону, включається стаж роботи на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 86 Закону прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років з 1 жовтня 2020 року і пізніше - не менше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Згідно частини шостої статті 86 Закону до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи, зокрема, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

Аналіз наведених норм Закону дає підстави для висновку, що умовою зарахування до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, часу роботи на посадах державних службовців, є як наявність кваліфікаційних вимог у вигляді вищої юридичної освіти для такої посади, так і фактична наявність у особи, що займає таку посаду, вищої юридичної освіти. Тобто, час роботи на посадах державних службовців, які займають особи без вищої юридичної освіти, не може бути зарахованим до вказаної вислуги років.

Такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові 17 травня 2016 року у справі №552/4716/13-а.

Також, у постанові Верховного Суду України від 14 березня 2017 року у справі №344/11838/14-а викладена правова позиція, відповідно до якої до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, не може зараховуватися трудова діяльність на посаді державного службовця, кваліфікаційні умови якої (посади) не вимагали від особи, яка її обіймала, вищої юридичної освіти, а особа, яка фактично її обіймала, такої освіти не мала; чи коли через якийсь час на підставі нормативного регулювання такі умови до згаданої посади були запроваджені, а особа, яка продовжувала її обіймати, здобула вищу юридичну освіту; або містить такі умови, але особа, яка обіймала посаду державного службовця, не мала відповідної освіти чи мала спеціальну, гуманітарну чи іншу вищу освіту, але не юридичну, тощо.

Отже, пенсія за вислугою років може бути призначена пенсійним органом лише за умов, передбачених статтею 86 Закону, на чому наголосив Верховний Суд й у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №464/7474/16-а.

Колегією суддів враховується, що законодавство розрізняє поняття «вислуги років, що дає право на пенсію» і «стажу роботи на прокурорських посадах». При цьому посади, період роботи на яких зараховується до стажу роботи на прокурорських посадах і до вислуги років, що дає право на пенсію, є відмінними. У той же час до вислуги років, що дає право на пенсію, включається весь стаж роботи на прокурорських посадах.

Матеріали справи свідчать, що, відмовляючи у призначенні позивачу пенсії на підставі статті 86 Закону, відповідач виходив з того, що у ОСОБА_1 відсутня необхідна вислуга років - 25 років, адже остання має 21 рік 25 днів вислуги, яка складається з 15 років 5 місяців 9 днів роботи на посадах прокурорів та 5 років 7 місяців 16 днів - відпустка по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку.

Згідно відомостей трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач у період з 04 червня 1996 року по 19 серпня 1997 року працювала на посаді друкарки ІІ категорії Секретаріату Генеральної прокуратури України, з 20 серпня 1997 року по 15 січня 1998 року - старшого інспектора Секретаріату Генеральної прокуратури України, з 16 січня 1998 року по 22 квітня 1998 року - оператора комп`ютерної техніки Секретаріату Генеральної прокуратури України, з 23 квітня 1998 року по 20 серпня 1998 року - старшого інспектора Секретаріату Генеральної прокуратури України, з 21 серпня 1998 року по 31 січня 1999 року - старшого інспектора секретаріату управління організаційно-правового забезпечення, з 01 лютого 1999 року по 17 червня 1999 року - старшого інспектора Секретаріату Генеральної прокуратури України, з 18 червня 1999 року по 10 січня 2000 року - старшого інспектора секретаріату Прокуратури Київської області.

Однак, повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» ОСОБА_1 здобула 07 лютого 2004 року, що підтверджується копією диплома спеціаліста серії НОМЕР_2 , виданого Національною юридичною академією України імені Ярослава Мудрого.

За таких обставин, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність спірного у цій справі рішення ГУ ПФ в Чернігівській області від 30 липня 2024 року №33, оскільки ОСОБА_1 , обіймаючи посади друкарки ІІ категорії Секретаріату Генеральної прокуратури України з 04 червня 1996 року по 19 серпня 1997 року, старшого інспектора Секретаріату Генеральної прокуратури України з 20 серпня 1997 року до 17 червня 1999 року, старшого інспектора секретаріату Прокуратури Київської області у період з 18 червня 1999 року по 31 серпня 1999 року, не мала вищої юридичної освіти, що унеможливлює зарахування вказаних періодів роботи на державній службі до вислуги років, що дає право на пенсію за статтею 86 Закону.

Щодо посилання апелянта на те, що стаж її роботи за спірний період з 04 червня 1996 року по 31 серпня 1999 року підлягає обчисленню відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII та Порядку №283, які не містили вимоги до осіб, які займають посади державних службовців, щодо наявності в них вищої освіти, в тому числі юридичної освіти, колегія суддів зазначає, що позивач помилково ототожнює зарахування періоду роботи до державної служби та періоду роботи до вислуги років відповідно до Закону. У цьому контексті суд апеляційної інстанції наголошує, що зарахування державної служби до стажу роботи не є тотожним поняттю та статусу прокурора відповідно до Закону.

З приводу твердження позивача про неврахування судом першої інстанції протоколу засідання комісії про встановлення трудового стажу від 30 квітня 2003 року №7 (а.с. 27), яким встановлено ОСОБА_1 станом на 01 січня 2003 року стажу роботи 6 років 06 місяців 27 днів, який дає право на одержання процентних надбавок до заробітної плати за вислугу років відповідно до Положення про порядок виплати процентних надбавок за вислугу років до заробітної плати працівникам органів прокуратури, затвердженого Указом Президента України від 20 грудня 1991 року №11/91, колегія суддів зазначає таке.

Поняття «стаж державної служби» не є тотожним поняттю «стаж роботи, що дає право на одержання щомісячної надбавки за вислугу років».

Так, умова щодо наявності у особи вищої юридичної освіти при проходження державної служби для можливості зарахування стажу державної служби до стажу, що дає право на одержання щомісячної надбавки за вислугу років, була передбачена й підпунктом 4.4 пункту 4 Положення про порядок виплати процентних надбавок за вислугу років до заробітної плати працівникам органів прокуратури України, затвердженого Указом Президента України від 20 грудня 1991 року №11/91, в якому було обумовлено зарахування до спеціального стажу часу роботи в державних установах, інших організаціях працівників, що мають класні чини і були направлені туди, а потім повернулись в прокуратуру для продовження роботи, з чого беззаперечно слідує наявність у таких осіб вищої юридичної освіти на проміжному етапі проходження державної служби.

Отже, законодавство, що діяло у спірні періоди роботи позивача на посадах державних службовців, не включало час роботи на посадах державних службовців, які обіймають особи без вищої юридичної освіти, до стажу, що дає право на одержання щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 380/13406/21, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги відомості щодо стажу роботи ОСОБА_1 , зазначені у протоколі від 30 квітня 2003 року №7 засідання комісії по встановленню трудового стажу.

З приводу посилання апелянта на ряд судових рішень апеляційних адміністративних судів, які прийняті після ухвалення Верховним Судом постанови від 31 жовтня 2018 року у справі №464/7474/16-а, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду зазначає, що відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, колегія суддів зауважує, що оскільки позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону, то неможливо стверджувати і про звуження змісту та обсягу такого права, оскільки положення статті 22 Конституції України, на які посилається апелянт, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 липня 2018 року у справі №211/5697/16-а (2а/211/149/16), від 10 травня 2018 року у справі №358/1830/16-а, від 10 жовтня 2019 року у справі №265/3516/17, від 04 грудня 2019 року у справі №747/559/17 та від 18 березня 2020 року у справі №310/7064/16-а.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року у справі №620/11462/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач: І.В. Штульман

Судді: М.М. Заїка

Ю.К. Черпак