Справа № 380/15955/24
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2025-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/15955/24 пров. № А/857/25029/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року (головуючий суддя Чаплик І.Д., прийняте в порядку спрощеного позовного провадження в м. Львів) у справі № 380/15955/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2024 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач), в якому просив визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, які полягають у відмові здійснити з 01 березня 2023 року перерахунок та виплату щомісячних страхових виплат із проведенням індексації на коефіцієнт 1,197 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №168 від 24 лютого 2023 року «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році» та з 01 березня 2024 року на коефіцієнт 1,0796 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №185 від 23 лютого 2024 року «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році» в повному обсязі без застосування обмеження в 1500 грн у виплаті проіндексованої суми щомісячних страхових виплат; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 01 березня 2023 року перерахунок та виплату щомісячних страхових виплат із проведенням індексації на коефіцієнт 1,197 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №168 від 24 лютого 2023 року «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році» та з 01 березня 2024 року на коефіцієнт 1.0796 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №185 від 23 лютого 2024 року «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році» в повному обсязі без застосування обмеження в 1500 грн у виплаті проіндексованої суми щомісячних страхових виплат.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю. Зазначає, що відповідач наклав на нього по два обмеження кожною Постановою №168 і №185 Кабінету Міністрів України, на показник середньої заробітної плати і на загальний цілий коефіцієнт перерахунку страхових виплат. Але Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 № 1105-XIV (далі Закон №1105) дозволяє накладати одне обмеження на страхові виплати, а не два обмеження. Кабінет Міністрів України обмежив його показник середньої заробітної плати, взявши не за 100% а по мінімуму 50%, тому що фінансові ресурси в інтересах держави спрямовуються на захист від військової агресії і в бюджеті є мало коштів частина 4 стаття 31 Закон №1105, що є справедливо, але Закон №1105 не дає право накладати обмеження на цілий коефіцієнт перерахунку страхових виплат в розмірі 1500 грн. Не тільки не передбачає такого, а забороняє це робити. В цьому Законі №1105 стаття 3, частина 1, пункт 4 зазначено, щодо «обов`язковості фінансування витрат, пов`язаних із наданням страхових виплат та соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим Законом». Ключові фрази: «обов`язковість фінансування страхових виплат» та «в обсягах, передбачених цим Законом». Висновок стає очевидним, що суд не керувався Законом №1105, а віддав перевагу Постановам Кабінету Міністрів України №168 і №185. Внаслідок чого суд першої інстанції не врахував що на нього накладене подвійне обмеження якого не повинно бути згідно цього ж Закону №1105. Звертає увагу суду, що жодна з вказаних судом постанов не стосується щомісячних страхових виплат (регресу), а стосується пенсії. При цьому, як у Постанові КМУ №168 (щодо індексації на 2023 р.) так і у Постанові КМУ №185 (щодо індексації на 2024 р.) окремими різними пунктами передбачено умови проведення індексації пенсії та щомісячних страхових виплат, що свідчить про те, що вказані судом першої інстанції висновки Верховного Суду не можуть бути застосовані у цій справі до відносин, які полягають саме в обмеженні індексації щомісячних страхових виплат. Більше того, право на щомісячні страхові виплати передбачено не Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058, який регулює порядок та виплату пенсії, а Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1105 дія якого залишається в силі. Вважає, що в даній справі за аналогією підлягає застосуванню висновок викладений Восьмим апеляційним адміністративним судом в постанові від 02.01.2024 у справі № 300/5080/23 та від 13.09.2023 у справі №300/3030/23, щодо проведення індексації пенсії військовослужбовця (як особливої соціально захищеної категорії пенсіонера), яким зобов`язано орган пенсійного забезпечення проводити виплати без застосування обмеження індексації в 1500 грн. Судом першої інстанції не було досліджено докази, щодо підстави виплати йому регресу та, які характеризують його індивідуальне становище, а саме те, що він працював в особливо шкідливих і особливо небезпечних умовах праці (документ «Санітарно-гігієнічна характеристика умов праці»), і з яких причин він став особою з інвалідністю 2 групи, не взяв до уваги ступінь інвалідності (85% втрати працездатності, це фактично неспроможний бути працездатним). Судом не враховано, що він не просто працював впродовж життя, чим заробив право на пенсійні виплати, на відміну від цивільних пенсіонерів, які судяться за протиправність обмеження індексації в 1500 грн, а є в категорії потерпілих від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання що й спричинило втрату працездатності, заплатив високу ціну працюючи гірником в особливо шкідливих умовах праці, що і зумовило виплату йому регресу. Судом першої інстанції не враховано, що положеннями вступної частини Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» гарантується підвищення престижності шахтарської праці, надання додаткових гарантій у виплаті та підвищені заробітної плати і розв`язанні соціально-побутових проблем шахтарів». Судом не враховано принципи охорони здоров`я в Законі «Основи законодавства України про охорону здоров`я» 1993 р. Документ 2801-XII, Стаття 4. Абз.1-5, «про підвищений медико-соціальний захист найбільш вразливих верств населення», а застосування обмеження цілого коефіцієнта в 1500 грн. не призведе до значних витрат з державного бюджету, в тому числі, під час воєнного стану в умовах підтримки обороноздатності держави. Суд не взяв до уваги його почуття гідності. В письмових поясненнях до суду він зазначав що згідно Конституції України статей 28 і 41 як громадянин України має право на «повагу до гідності» з огляду на його соціальні права, і що «використання власності громадян не може завдати шкоди їх правам, свободам, гідності». Просить взяти до уваги Конституцію України ст. 3 і 68 в яких зазначено, «що гідність є найвищою соціальною цінністю, не можна посягати на гідність людей». Вважає, що такі обмеження індексації його страхових виплат ГУ ПФУ, є посяганням на його гідність особи з інвалідністю 2-гої групи з огляду на його соціальні права, що завдає шкоди його гідності і зрештою негативно відбивається на емоційному і фізичному здоров`ї.

Відповідачем подано до суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду без змін.

ОСОБА_1 подав до апеляційного суду додаткові пояснення в яких вказує, що обмеження страхових виплат 1500 грн. є не законною.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розглядає справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено доказами, які є в матеріалах справи, що ОСОБА_2 перебував на обліку у Червоноградському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та отримував страхові виплати у зв`язку із втратою працездатності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 № 1105-XIV.

На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1323 «Деякі питання забезпечення здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням» Червоноградським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України було передано матеріали особової справи позивача до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

З 01.01.2023 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує страхові виплати по втраті працездатності. Станом на момент прийняття позивача на облік розмір страхових виплат позивача становив 14 766,17 грн.

З 01.03.2023 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області було проведено перерахунок страхових виплат позивача на виконання Постанови №168. Розмір страхових виплат становить 16 266,17 грн (14 766,17 грн + 1500 грн).

Позивачем було подано заяву про перерахунок страхових виплат від 31.01.2024 у зв`язку із зміною відсотків втрати професійної працездатності, відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА №111369 від 29.01.2024 (ступінь втрати професійної працездатності 85%), за результатами розгляду якої позивачу призначено новий розмір щомісячної страхової виплати в сумі 25 138,63 грн.

З 01.03.2024 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області було проведено перерахунок страхових виплат позивача на виконання Постанови №185. Розмір страхових виплат становить 26 638,63 грн (25 138,63 грн + 1500 грн).

Вважаючи дії відповідача щодо обмеження максимального розміру індексації страхових виплат протиправними, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Спеціальним законом, який визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючим громадянам щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, у разі нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, охорони їхнього життя та здоров`я є Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1105 (в редакції Закону України від 21.09.2022 №2620-ІХ Про внесення змін до Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.

Статтею 4 Закону №1105-XIV передбачено, що уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.

Правовий статус, порядок утворення та діяльності уповноваженого органу управління визначаються відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Уповноважений орган управління є держателем та адміністратором електронного реєстру листків непрацездатності як складової частини реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із частинами 1-3 статті 14 Закону №1105-XIV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та за який щомісяця сплачено страхові внески в сумі не менше мінімального страхового внеску, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини.

Період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримання виплат за окремими видами соціального страхування, крім пенсій усіх видів (за винятком пенсії по інвалідності), включається до страхового стажу як період, за який сплачено страхові внески виходячи з розміру мінімального страхового внеску.

Страховий стаж обчислюється за даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, у тому числі за даними про трудову діяльність працівників, внесеними відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а за періоди до 1 липня 2000 року - у порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Страховий стаж обчислюється в місяцях.

Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків менша, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу за формулою: ТП = Св:В, де ТП - тривалість періоду, що зараховується до страхового стажу та визначається у місяцях; Св - сума єдиного внеску, сплаченого за відповідний місяць; В - мінімальний розмір страхового внеску за відповідний місяць.

Відповідно до частини другої статті 31 Закону №1105-XIV щомісячні страхові виплати підлягають перерахуванню щороку, з 1 березня, на коефіцієнт, що враховує показники зростання споживчих цін та середньої заробітної плати (доходу) в Україні.

Коефіцієнт перерахунку щомісячних страхових виплат відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, визначеного відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передують року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

За наявності фінансових можливостей бюджету уповноваженого органу управління розмір щорічного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для здійснення перерахування, передбачений абзацом другим цієї частини, може бути збільшений, але не повинен перевищувати 100 відсотків показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення.

Розмір такого збільшення визначається у межах бюджету уповноваженого органу управління за рішенням Кабінету Міністрів України.

Визначена раніше сума щомісячної страхової виплати не підлягає зменшенню.

Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-XII (далі - Закон №1282-XII) визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Обов`язковий характер індексації визначається також статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 (далі - Закон № 2017-III).

У вказаній статті зазначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Частиною другою статті 19 Закону № 2017-ІІІ також встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Суд, аналізуючи зазначені вище положення, звертає увагу, що індексація доходів це одна з державних гарантій, метою якої є підтримання достатнього життєвого рівня громадян та їх купівельної спроможності в умовах зростання цін.

Індексація має спеціальний статус виплати з боку держави у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, що не мають разового характеру, зокрема, страхових виплат (регресу) у випадку втрати працездатності.

Подібний висновок на підставі аналізу зазначених вище положень викладений Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 січня 2024 року у справі № 580/1974/23, від 11 березня 2024 року у справі № 240/1472/23, від 28 березня 2024 року у справі № 420/5470/23.

Підстави проведення індексації визначено статтею 4 Закону № 1282-XII, відповідно до якої індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотки. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 розділу Прикінцевих перехідних положень Закону України Про Державний бюджет України на 2023 рік від 3 листопада 2022 року № 2710-IX (далі - Закон № 2710-IX) на 2023 рік зупинено дію Закону України Про індексацію грошових доходів населення.

Пунктом 8 розділу Прикінцевих положень Закону №2710-IX установлено, що у 2023 році, зокрема, частина друга статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в редакції Закону України від 21 вересня 2022 року № 2620-IX застосовується у порядку, на умовах та у строки, що визначені Кабінетом Міністрів України.

Тотожні за змістом положення щодо порядку застосування частини другої статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в редакції Закону України від 21 вересня 2022 року № 2620-IX) у 2024 році викладено у пункті 6 Прикінцевих положень Закону України від 09.11.2023 № 3460-IX Про Державний бюджет України на 2024 рік (далі Закон №3460-ІХ).

Суд зауважує, що на момент здійснення позивачу спірного перерахунку страхових виплат та на момент розгляду цієї справи, вказані вище положення Закону № 2710-IX та Закону №3460-ІХ є чинними та неконституційними не визнавалися, що сторонами не заперечується.

Таким чином, Законами №2710-IX та №3460-ІХ делеговано Кабінету Міністрів України повноваження встановлювати порядок та умови індексації страхових виплат забезпечення у 2023 та 2024 році відповідно. При цьому словосполучення у порядку, на умовах та у строки, що визначені Кабінетом Міністрів України прямо вказує на наявність повноважень Уряду встановлювати як показники збільшення розміру страхових виплат внаслідок індексації, так і обмеження розміру такої індексації.

Так, з метою реалізації пункту 8 розділу Прикінцевих положень Закону № 2710-IX Урядом 24 лютого 2023 року прийнято постанову №168 Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році, пунктом 1 якої установлено, що з 1 березня 2023 року перерахунок пенсій згідно з Порядком № 124 проводиться із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії (далі - коефіцієнт збільшення), у розмірі 1,197.

Пунктом 9 Постанови №168 передбачено, що з 1 березня 2023 р. перерахування щомісячних страхових виплат потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, та особам, які мають право на страхові виплати в разі смерті потерпілого, передбачене частиною другою статті 31 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, проводиться на коефіцієнт збільшення, установлений пунктом 1 цієї постанови, у межах максимального розміру щомісячної страхової виплати, визначеного частиною першою статті 36 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Розмір збільшення в результаті перерахування щомісячних страхових виплат, передбачених цим пунктом, не може перевищувати 1500 гривень.

Крім того, відповідно до пункту 6 розділу Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2024 рік Кабінет Міністрів України 23 лютого 2024 року прийняв постанову №185 Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році, пунктом 1 якої установлено, що з 1 березня 2024 р. перерахунок пенсій згідно з Порядком проведення перерахунку пенсій відповідно до частини другої статті 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 лютого 2019 р. № 124 Питання проведення індексації пенсій у 2019 році (Офіційний вісник України, 2019 р., № 19, ст. 663), проводиться із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії (далі - коефіцієнт збільшення), у розмірі 1,0796.

Підпунктом 8 пункту 2 Постанови №185 передбачено, що перерахування щомісячних страхових виплат потерпілим від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, та особам, які мають право на страхові виплати в разі смерті потерпілого, передбачене частиною другою статті 31 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, проводиться на коефіцієнт збільшення, установлений пунктом 1 цієї постанови, у межах максимального розміру щомісячної страхової виплати, визначеного частиною першою статті 36 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Розмір збільшення в результаті перерахування щомісячних страхових виплат, передбачених цим підпунктом, не може перевищувати 1500 гривень.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що положеннями пункту 9 Постанови № 168 та підпункту 8 пункту 2 Постанови №185 визначено граничний розмір індексації страхових виплат, а саме встановлено, що внаслідок здійснення перерахунку страхових виплат (регресу) у разі втрати працездатності відповідно до Закону №1105-XIV, з урахуванням підвищення їх розміру на відповідні коефіцієнти збільшення не може бути більшою ніж 1500 грн.

Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що Постанови №168 та Постанови №185 суперечать законам України, оскільки приписами частини другої статті 31 Закону №1105-XIV, пункту 8 Прикінцевих положень Закону №2710-IX та пункту 6 Прикінцевих положень Закону №3460-IX Кабінету Міністрів України надано повноваження з визначення порядку проведення перерахунку страхових виплат з метою її індексації.

Суд також зазначає, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану, з 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України введений воєнний стан, який триває і до сьогодні.

Відповідно до статті 1 Закону України Про правовий режим воєнного стану від 12.05.2015 № 389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Отже, воєнний стан як особливий правовий режим вимагає вчинення уповноваженими суб`єктами стратегічних та оперативних заходів, спрямованих на захист держави, здійснення яких водночас пов`язане з небезпекою для життя і здоров`я.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 березня 2024 року у справі № 440/3321/23.

Відповідно до пункту 4 Указу № 64/2022 Кабінет Міністрів України зобов`язано невідкладно, зокрема, забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

Згідно з пунктом 6 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 Про загальну мобілізацію Кабінету Міністрів України доручено забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із оголошенням та проведенням загальної мобілізації.

Такі положення Указу № 69/2022 в повній мірі кореспондуються з абзацами другим та третім підпункту 2 пункту 22 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, якими установлено, що в умовах воєнного стану або для здійснення згідно із законом заходів загальної мобілізації Кабінет Міністрів України може приймати рішення, зокрема щодо порядку застосування і розмірів державних соціальних стандартів та гарантій, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування.

Вказані положення неконституційними не визнавалися є чинними, що апелянт не спростував.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. Таким чином, в аспекті конституційного подання положення статті 1, частин першої, третьої статті 95 Конституції України в системному зв`язку з положеннями статті 3, частини першої статті 17, частини третьої статті 22 та статей 46, 48 Основного Закону України треба розуміти так, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі - Конвенція) зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі Федоренко проти України (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути існуючим майном або виправданими очікуваннями щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи законними сподіваннями отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і у справі Стретч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom, № 44277/98, п. 37).

Європейський суд з прав людини у рішенні "Великода проти України" від 03 червня 2014 року зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися й передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (Case of Velikoda v. Ukraine, № 43331/12).

Вказане вище у сукупності свідчить про те, що реалізація Урядом покладених на нього повноважень в частині обмеження верхньої межі індексації спрямовано на утримання зростання нерівності між розмірами соціальних виплат з метою збалансування наявного фінансового ресурсу держави та досягнення справедливого балансу між захистом інтересів якомога більшої кількості громадян. Вказана стратегія Уряду передусім сприяє забезпеченню соціальної справедливості та економічної стабільності в умовах воєнного стану, коли держава в першу чергу зобов`язана мобілізувати всі доступні їй ресурси, у тому числі фінансові, саме для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройної агресії рф.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що страхові виплати позивача з 1 березня 2023 року проіндексовані в розмірі 1500 грн, що відповідає пункту 9 Постанови №168, відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію страхових виплат з березня 2023 року без застосування граничного розміру, встановленого цими положеннями, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову та щодо протиправності застосування відповідачем максимального розміру індексації страхових виплат (регресу) відповідно до Постанови №185.

Вказаний висновок також відповідає практиці Верховного Суду щодо аналогічного спору у постановах від 07 червня 2024 року у справі №420/25804/23, від 13 червня 2024 року у справі №120/14637/23, від 20 червня 2024 року у справі №420/23990/23, від 25 червня 2024 року у справах №420/25467/23, №420/24063/23 та №440/12646/23, від 26 червня 2024 року у справі №580/9314/23, від 02 липня 2024 року у справі №620/12774/23, від 16 липня 2024 року у справі №480/9389/23, від 31 липня 2024 року у справі №380/27728/23, від 12 вересня 2024 року у справі №380/25970/23, від 04 грудня 2024 року у справі № 140/31522/23, від 27 січня 2025 року у справі № 160/2039/24.

Доводи позивача про те, що положення Постанов № 168 та №185 суперечать Конституції України та законам України, оскільки порушують його право на належний, гідний, гарантований державною рівень пенсійного забезпечення є необгрунтованими, адже встановлення граничної величини індексації пенсії саме по собі не є порушенням права позивача на належний соціальний захист, оскільки пов`язане з фінансовими можливостями держави під час ведення воєнних дій, а як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи розмір страхових виплат позивача становить 26 638,63 грн.

Слід звернути увагу на те, що питання застосування граничного розміру індексації пенсій з 01.03.2023 відповідно до Постанови №168 було предметом судового розгляду Верховним Судом у справі № 420/25804/23.

Так, у постанові від 07.06.2024 у згаданій справі Верховний Суд дійшов висновку, що обмеження верхньої межі індексації здійснюється для того, щоб збалансувати потреби та захистити якомога більшу кількість громадян через інструмент індексації, передусім тих громадян, пенсії яких є дуже низькими, і з іншого боку, щоб збалансувати фінансовий ресурс для проведення індексації для широких категорій осіб та утримати зростання нерівності між розміром пенсії громадян, а також з урахуванням того, що в умовах дії воєнного стану видатки в першу чергу спрямовуються на національну безпеку і оборону та на здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

При цьому, положеннями статті 42 Закону № 1058-IV Уряду надано право визначати розмір, умови та порядок здійснення індексації пенсій.

Отже, положеннями Постанови № 168 визначено верхню межу розміру індексації пенсії у граничному розмірі 1500,00 грн, яку не може перевищувати сума індексації (підвищення) у разі здійснення на виконання пункту 2 цієї постанови. Тобто це означає, що якщо сума індексації пенсії в результаті проведеного перерахунку перевищує 1500,00 грн, доплата до пенсії встановлюється у межах граничної величини - в розмірі 1500,00 грн.

На підставі викладеного Верховний Суд у постанові від 07.06.2024 у справі № 420/25804/23 дійшов висновку про правомірність дій пенсійного органу щодо встановлення позивачу індексації пенсії з 01.03.2023 у розмірі граничної величини, передбаченої пунктом 10 постанови №168, - 1500,00 грн.

В межах справи №420/25804/23 Верховним Судом досліджено нормативно-правове регулювання визначення граничної величини суми індексації пенсії, з огляду на що суд враховує вищенаведені висновки Верховного Суду під час розгляду цієї справи.

Доводи апелянта, щодо застосування у спірних правовідносинах висновків, викладених в постановах Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.01.2024 у справі № 300/5080/23 та від 13.09.2023 у справі №300/3030/23 суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме правову позицію Верховного Суду.

При цьому, суд вказує, що в силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019 по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність протиправності в діях відповідача щодо нарахування позивачу індексації в сумі 1500 грн. Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі № 380/15955/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 14.03.2025