Справа № 240/15749/24
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2025-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/15749/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Приходько О.Г.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

17 березня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Боровицького О. А. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Пулинської селищної ради Житомирського району Житомирської області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пулинської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Пулинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення 41 сесії 8-го скликання Пулинської селищної ради від 21 лютого 2024 року № 1413;

- зобов`язати Пулинську селищну раду прийняти рішення, яким затвердити погоджений проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 81,7089 та передати в оренду ОСОБА_1 земельну ділянку площею 50 га з кадастровим номером :07:000:0209, земельну ділянку площею 31,7089 га з кадастровим номером :07:000:0210, які були створені в результаті поділу земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення 41 сесії 8-го скликання Пулинської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 21 лютого 2024 року № 1413.

Зобов`язано Пулинську селищну раду Житомирського району Житомирської області розглянути повторно заяву ОСОБА_1 від 02 лютого 2023 року № 02-02-2023/001 з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Пулинської селищної ради Житомирського району Житомирської області 484,48 грн (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 коп.) сплаченого судового збору та 3000 грн (три тисячі гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням в частині відмовлених позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Так, позивач в апеляційній скарзі вказує на те, що з огляду на встановлені у даній справі фактичні обставини, враховуючи висновки судів у справах № 240/11704/19 та №240/24077/23, керуючись положеннями ч.3 ст.245 КАС України суд першої інстанції мав законне право зобов`язати відповідача прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу позивачу земельних ділянок загальною площею 81,7089 га в оренду.

Відповідач також не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. В своїй апеляційній скарзі відповідач наголосив на тому, що підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 в оренду земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 слугувало те, що земельної ділянки з даним кадастровим номером, як об`єкта цивільно-правових відносин, не існує оскільки в Держгеокадастрі відомості щодо земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0197 відсутні, що підтверджується повідомленням Держгеокадастру від 14 лютого 2023 року за номером 310/41-23. Наведені висновки, на переконання апелянта, дають підстави вважати, що ухвалюючи спірне рішення від 21 лютого 2024 року № 1413 останній діяв на підставі та у спосіб, встановлений законом, що утворює правові підстави для визнання оскаржуваного рішення законним.

17 лютого 2025 року до суду надішли додаткові пояснення у справі від позивача.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційних скарг, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 28 травня 2019 року ОСОБА_1 подав до Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області заяву про затвердження погодженого проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 в оренду для сінокосіння і випасання худоби (код КВЦПЗ 01.08).

Рішенням 16 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради від 27 червня 2019 року № 417 позивачу відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду загальною площею 81,7089 га для сінокосіння і випасання худоби з кадастровим номером :07:000:0197 у зв`язку з тим, що щодо цієї ділянки рішенням сесії від 28 травня 2019 року № 336 "Про створення громадських пасовищ за рахунок земель комунальної власності в порядку загального користування" надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для створення громадських пасовищ у селах Новий Завод та Трудове.

Також, рішенням 15 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області від 28 травня 2019 року № 337 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 на 2 ділянки - площею 50,00 га та площею 31,7089 га.

ОСОБА_1 оскаржив у судовому порядку рішення 15 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області від 28 травня 2019 року № 337 в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0197 та рішення 15 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області від 28 травня 2019 року № 336 в частині надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (її частини) з кадастровим номером :07:000:0197 для створення громадських пасовищ; а також рішення 16 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області від 27 червня 2019 року № 417; просивши суд зобов`язати Мартинівську сільську раду Пулинського району Житомирської області в двотижневий строк прийняти рішення про затвердження погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 йому в оренду на підставі відсутності законних підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою та альтернативного рішення.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2019 року у справі №240/8846/19 у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено повністю.

18 жовтня 2019 року постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду у справі №240/8846/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2019 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення 16 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області від 27 червня 2019 року № 417. У цій частині прийнято постанову, якою визнано протиправним та скасовано рішення 16 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області від 27 червня 2019 року № 417. Зобов`язано Мартинівську сільську раду Пулинського району Житомирської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про затвердження погодженого проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 та за результатами її розгляду прийняти рішення встановленої форми з урахуванням норм ЗК України. В решті рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2019 року залишено без змін.

На виконання судового рішення у справі № 240/8846/19 Мартинівська сільська рада Пулинського району Житомирської області 29 жовтня 2019 року на 20 сесії 7 скликання повторно розглянула заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0197 та повторно відмовила ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою, прийнявши рішення від 29 жовтня 2019 року № 568. Підставою для відмови стало, те, що рішенням сесії від 28 травня 2019 року № 336 "Про створення громадських пасовищ за рахунок земель комунальної власності в порядку загального користування", надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для створення громадських пасовищ у селах Новий Завод (50,00 га) та Трудове (31,7089 га).

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення 20 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області від 29 жовтня 2019 року № 568; зобов`язати Мартинівську сільську раду Пулинського району Житомирської області в двотижневий строк прийняти рішення, яким затвердити погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 йому в оренду; скасувати рішення 15 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області від 28 травня 2019 року № 336 та № 337 в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0197; стягнути з Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області на його користь 1 100 000 грн, як відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 26 грудня 2019 року у справі №240/11704/19 позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував рішення 20 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області від 29 жовтня 2019 року № 568. Визнав протиправним та скасував рішення 15 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області від 28 травня 2019 року № 336 та № 337 в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0197. Зобов`язав Мартинівську сільську раду Пулинського району Житомирської області прийняти рішення, яким затвердити погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 в оренду ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області 2 305,20 грн на відшкодування судових витрат.

Сьомий апеляційний адміністративний суд постановою від 10 березня 2020 року у справі №240/11704/19 скасував рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року в частині визнання протиправними та скасування рішення 15 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області від 28 травня 2019 року № 336 та № 337 в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0197 та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області 2 305,20 грн на відшкодування судових витрат. Прийняв у цій частині нову постанову. Закрив провадження у справі в частині позовної вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправними та скасування рішення 15 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області від 28 травня 2019 року № 336 та № 337 в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0197. Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань з Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн. В решті рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року залишено без змін.

Приймаючи таке судове рішення та закриваючи провадження у справі в частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ця справа № 240/11704/19 та справа № 240/8846/19 містять позовну вимогу щодо визнання протиправним та скасування рішення 15 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області від 28 травня 2019 року № 336 та № 337 в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0197. Разом з тим, підставою для скасування є ті самі обставини. Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції у цій частині та закриття провадження у справі у цій частині.

Постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 240/11704/19 змінено рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2020 року в частині позовних вимог щодо зобов`язання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області в двотижневий строк прийняти рішення, яким затвердити погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 в оренду ОСОБА_1 . Викладено абзац четвертий резолютивної частини рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року в такій редакції: "Зобов`язати Мартинівську сільську раду Пулинського району Житомирської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197, та за результатами її розгляду прийняти рішення встановленої форми з урахуванням норм Земельного кодексу України, з урахуванням висновків Верховного Суду, висловлених у цій справі".

В решті рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року в нескасованій частині та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2020 року залишено без змін.

Між тим, 04 травня 2020 року рішенням 26 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області за № 747 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки" ухвалено: затвердити технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 81,7089 га кадастровий номер :07:000:0197 на дві окремі ділянки площею 31,7089 га, кадастровий номер :07:000:0210 за межами села Трудове, площею 50,0000 га, кадастровий номер :07:000:0209 за межами села Новий Завод Пулинського району Житомирської області; надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок з метою зміни їх цільового призначення на 01.08. "для сінокосіння і випасання худоби" із земель комунальної власності, які розміщені за межами сіл Трудове та Новий Завод Мартинівської сільської ради площею 31,7089 га, кадастровий номер :07:000:0210, площею 50,0000 га, кадастровий номер :07:000:0209; замовити у землевпорядній організації, яка має відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, проект землеустрою, погодити його згідно з чинним законодавством та подати на розгляд та затвердження чергової сесії сільської ради.

02 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Пулинської селищної ради (правонаступник Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області) із заявою № 02-02-2023/001 про виконання постанови Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 240/11704/19, у якій просив розглянути заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 з урахуванням відповіді Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області від 12 січня 2023 року № 29-6-0,9-125/2-23 та Висновку про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 17 травня 2019 року № 5526/0/80-19 (зареєстрований ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 24 травня 2019 року за № 5572/82-19), яким погоджено зазначений проект землеустрою.

16 лютого 2023 року на 30 сесії 8-го скликання Пулинською селищною радою прийнято рішення №1077 "Про розгляд заяви ОСОБА_1 про виконання постанови Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 240/11704/19".

Згідно з цим рішенням, розглянувши заяву ОСОБА_1 від 02 лютого 2023 року № 02-02-2023/001 та зважаючи на те, що в Держгеокадастрі відомості щодо земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0197 відсутні (повідомлення Держгеокадастру від 14 лютого 2023 року за номером 310/41-23), земельної ділянки з даним кадастровим номером, як об`єкта цивільно-правових відносин, не існує, селищна рада вирішила вважати неможливим прийняти рішення, яким затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 в оренду ОСОБА_1 .

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення 30-ї сесії 8 скликання Пулинської селищної ради від 16 лютого 2023 року № 1077 "Про розгляд заяви ОСОБА_1 про виконання постанови Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 240/11704/19". Зобов`язано Пулинську селищну раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02 лютого 2023 року № 02-02-2023/001 та прийняти рішення встановленої форми з урахуванням норм ЗК України. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалюючи це рішення суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходили з того, що всупереч вказаній постанові Верховного Суду, відповідачем спірним у справі рішенням фактично не прийнято жодного із передбачених ЗК України рішень (або про затвердження проекту землеустрою, або про відмову в затвердженні проекту землеустрою), що суперечить вимогам ЗК України. У рішенні відсутня належна мотивація цього рішення. Приймаючи спірне рішення відповідач послався на те, що в Держгеокадастрі відомості щодо земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0197 відсутні (повідомлення Держгеокадастру від 14 лютого 2023 року за номером 310/41-23), земельної ділянки з даним кадастровим номером, як об`єкта цивільно-правових відносин, не існує. В той же час, таким обставинам не надавав оцінку Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2023 року у справі № 240/11704/19. Вони не були предметом дослідження. Також, зі спірного рішення неможливо встановити чи враховано відповідачем висновки Верховного Суду з приводу перевірки того чи погоджено проект землеустрою у встановленому порядку чи ні. Тому суди дійшли висновку, що відповідач, приймаючи спірне рішення, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені ЗК України, оскільки таке рішення не відповідає вимогам ЗК України, що свідчить про те, що заява позивача розглянута неналежним чином. Такі обставини покладені в основу висновків про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення 30 сесії 8 скликання Пулинської селищної ради від 16 лютого 2023 року № 1077.

Враховуючи те, що відповідач належним чином не реалізував своїх повноважень, оскільки відповідного рішення не прийняв, суди зазначили, що у встановлений позивачем спосіб шляхом зобов`язання Пулинську селищну раду прийняти рішення, яким затвердити погоджений проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 81,7089 та передати в оренду ОСОБА_1 земельну ділянку площею 50 га з кадастровим номером :07:000:0209, земельну ділянку площею 31,7089 га з кадастровим номером :07:000:0210, які були створені в результаті поділу земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197, позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Суди дійшли висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання Пулинську селищну раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02 лютого 2023 року № 02-02-2023/001 та прийняти рішення встановленої форми з урахуванням норм ЗК України.

21 лютого 2024 року Пулинська селищна рада на 41 сесії 8-го скликання ухвалила рішення № 1413 "Про розгляд заяви ОСОБА_1 ".

У цьому рішенні зазначено, що "розглянувши заяву ОСОБА_1 від 02 лютого 2023 року № 02-02-2023/001 з проханням відповідно до постанови Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 240/11704/19 розглянути його заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 з урахуванням відповіді Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області від 12 січня 2023 року № 29-6-0.9-1252-23 та Висновку про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 17 травня 2019 року № 5526/0/80-19, на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року, повторно розглянувши заяву ОСОБА_1 від 28 травня 2019 року за вх. № 258 про затвердження проекту землеустрою, зважаючи на той факт, що в Держгеокадастрі відомості щодо земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0197 відсутні (повідомлення Держгеокадастру від 14 лютого 2023 року за номером 310/41-23), земельної ділянки з даним кадастровим номером, як об`єкта цивільно-правових відносин, не існує. Керуючись статтею 12 ЗК України, статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", враховуючи висновки постійної комісії з питань земельних відносин, будівництва, житлово-комунального господарства та екології, селищна рада вирішила відмовити ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197.".

Вважаючи протиправним рішення 41 сесії 8-го скликання Пулинської селищної ради від 21 лютого 2024 року № 1413 позивач звернувся до суду з цим позов.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що правозастосування у кожній справі обмовлене встановленими обставинами окремої справи, й враховано конкретні та специфічні обставини даної справи, що на час подання ОСОБА_1 заяви від 28 травня 2019 року в Держгеокадастрі містились відомості щодо земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197, що відповідачем не заперечується та не спростовано під час судового розгляду. А тому слушними є доводи позивача про те, що на час подання ним згідно із заявою від 28 травня 2019 року на затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 йому в оренду жодних правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України, не було, а відтак ухвалюючи спірне у цій справі рішення від 21 лютого 2024 року № 1413 відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, встановлений законом, що утворює правові підстави для визнання оскаржуваного рішення протиправним та його скасування.

Водночас, вирішуючи питання щодо обраного позивачем способу захисту суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту фактично зумовить перебрання судом повноважень органу місцевого самоврядування й вирішення питань, віднесених до компетенції відповідача, а саме щодо надання в оренду земельних ділянок комунальної власності, що є неприпустимим та не узгоджується із завданнями адміністративного судочинства. Втручання у такий спосіб у повноваження відповідача не можуть бути виправдані з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин. Тому суд першої інстанції прийшов до переконання, що належним способом захисту порушеного права за спірних обставин слугуватиме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 02 лютого 2023 року № 02-02-2023/001 з урахуванням висновків суду у цій справі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями частини першої статті 3 ЗК України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Як передбачено у підпунктах "а", "в" частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

У статті 34 ЗК України встановлено, що громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.

Відповідно до частини першої, другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування встановлені статтею 122 ЗК України, відповідно до частини першої якої сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з частиною першою статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Як встановлено у частині другій цієї ж статті ЗК України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина третя статті 123 ЗК України).

Частиною шостою цієї ж статті ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Відповідно до частин дванадцятої, п`ятнадцятої статті 123 ЗК України рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються, зокрема, затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, як це визначено у частині першій статті 124 ЗК України, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 124 ЗК України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу (зокрема, у разі передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва), здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Як було визначено у частині шостій статті 186 ЗК України (у редакції на час подання на погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для сінокосіння та випасання худоби ОСОБА_1 за рахунок земель запасу комунальної власності 17 травня 2019 року) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. При цьому частиною сімнадцятою цієї ж статті встановлено, що підставою для відмови у погодженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Аналогічна норма закріплена у чинній натепер редакції статті 186 ЗК України (частина восьма).

Положеннями частини вісімнадцятої статті 186 ЗК України (у тій же редакції на час погодження проекту землеустрою) було встановлено, що кожен орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, інший суб`єкт, визначений цією статтею, розглядає та погоджує документацію із землеустрою самостійно та незалежно від погодження документації із землеустрою іншими органами.

Відповідно до частини першої статті 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

При цьому, частиною п`ятою статті 186-1 ЗК України було передбачено, що органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності, зокрема, у користування громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивованої відмови у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування рішення про затвердження погодженого проекту землеустрою або рішення про відмову у переданні земельної ділянки у користування.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо обставин прийняття відповідачем рішення про затвердження погодженого проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 81,7089 га, колегія суддів зважає на таке.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач неодноразово звертався до суду щодо оскарження рішень сільської ради, якими йому було відмовлено у затвердженні погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 в оренду за заявою від 28 травня 2019 року.

Проте, предметом оскарження у цій справі є рішення 41 сесії 8-го скликання Пулинської селищної ради від 21 лютого 2024 року № 1413, прийняте відповідачем на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року у справі № 240/24077/23, залишеного без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2024 року, в частині зобов`язання Пулинської сільської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02 лютого 2023 року № 02-02-2023/001 та прийняти рішення встановленої форми з урахуванням норм ЗК України.

Так, 02 лютого 2023 року ОСОБА_1 було подано до Пулинської сільської ради заяву за № 02-02-2023/001 "Про виконання постанови Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 240/11704/19", у якій з посиланням на це судове рішення Верховного Суду позивач просить розглянути його заяву "про затвердження проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 з урахуванням відповіді Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області від 12 січня 2023 року № 29-6-0,9-125/2-23 та Висновку про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 17 травня 2019 № 5526/0/80-19 (зареєстровано ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 24 травня 2019 року за № 5572/82-19), яким погоджено зазначений проект землеустрою.".

Однак, як вказано вище, земельним законодавством передбачено певний порядок послідових етапів у процесі безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності, зокрема, у користування громадян, що дає підстави для висновку про те, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Таке правозастосування наведених вище норм земельного законодавства є усталеним й відповідні правові висновки підтримуються Верховним Судом у своїх рішеннях, зокрема, у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 1640/2594/18, від 22 жовтня 2020 року у справі № 808/3083/17, а також у вже згаданій постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 240/11704/19.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України, норми статті 118 ЗК України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту.

Як суді першої інстанції, так і в ході апеляційного розгляду справи встановлено, що позивач, неодноразово оскаржуючи у судовому порядку рішення відповідача, стверджував про безальтернативний обов`язок відповідача затвердити погоджений у встановленому порядку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для сінокосіння і випасання худоби загальною площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197.

Між тим, Верховний Суд послідовно звертає у своїх рішеннях увагу й на те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою з приводу відведення земельної ділянки, так само як і розроблення проекту, не означає позитивного рішення про надання її у власність/користування, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття рішення органом місцевого самоврядування.

Усі учасники земельних відносин мають рівне право розробити проекти землеустрою, подальше затвердження яких відбувається із кінцевим визначенням особи, що отримає право власності або користування (оренду) на ділянку, а тому немає підстав зважати на пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що виключає наявність порушеного права позивача на цьому етапі.

Аналогічно звертав увагу Верховний Суд у згаданій постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 240/11704/19, - у спірних правовідносинах як позивач, так і інші особи мають рівне право розробити проекти землеустрою, подальше затвердження яких відбувається із кінцевим визначенням особи, що отримає право власності або користування (оренду) на ділянку.

Верховний Суд неодноразово вирішував спори щодо правомірності дій, зокрема органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам та у своїх постановах висловлював правові висновки, узагальнено суть яких зводиться до того, що дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки може бути наданий декільком особам, які звернулись з відповідними заявами про його надання. Як наслідок, проект можуть розробляти одночасно декілька замовників, а хто з них отримає ділянку, - визначатиметься на стадії затвердження проекту та надання її у власність/користування.

Не знайшла підстав для відступу від таких висновків й Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду під час розгляду справи № 154/3345/16, результат розгляду якої завершився ухваленням постанови від 18 травня 2022 року.

Тобто, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги відповідача, колегія суддів відзначає, що за змістом оскаржуваного рішення Пулинської селищної ради від 21 лютого 2024 року № 1413 підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 в оренду земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 слугувало те, що земельної ділянки з даним кадастровим номером, як об`єкта цивільно-правових відносин, не існує оскільки в Держгеокадастрі відомості щодо земельної ділянки з кадастровим номером :07:000:0197 відсутні, що підтверджується повідомленням Держгеокадастру від 14 лютого 2023 року за номером 310/41-23.

Цей факт не заперечується сторонами і не є спірним у цій справі.

Так, відповідно до частин першої шостої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Земельні ділянки можуть бути об`єднані, якщо вони мають однакове цільове призначення. У разі поділу земельної ділянки, об`єднання земельних ділянок сформовані земельні ділянки зберігають своє цільове призначення.

Як встановлено у частинах дев`ятій, десятій статті 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Згідно з частиною тринадцятою статті 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, поділу або об`єднання земельних ділянок.

За змістом спірних правовідносин, що не оспорюється та не заперечується сторонами, рішенням 15 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області від 28 травня 2019 року № 336 було ухвалено рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (її частини) з кадастровим номером :07:000:0197 для створення громадських пасовищ. Рішенням 15 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області від 28 травня 2019 року № 337 було ухвалено рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 на 2 окремі ділянки - площею 50,00 га та площею 31,7089 га.

Вказані рішення Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2019 року у справі № 240/8846/19, яке набрало законної сили 18 жовтня 2019 року, визнані такими, що прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 травня 2020 року, наданою позивачем разом з позовною заявою у цій справі, суд встановив, що земельна ділянка площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 була зареєстрована 23 серпня 2018 року Відділом у Пулинському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, 05 жовтня 2018 року зареєстрована у комунальну власність за Мартинівською сільською радою (номер запису 29115967); підстава для державної реєстрації права власності: акт приймання-передачі нерухомого майна Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області та Мартинівської сільської ради від 27 вересня 2018 року, наказ "Про передачу земельної ділянки державної власності у комунальну власність", наказ "Про передачу земельної ділянки державної власності у комунальну власність" серія та номер: 6-3845/14-18-СГ, виданий 27 вересня 2018 року Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області.

Своєю чергою, 04 травня 2020 року рішенням 26 сесії 7 скликання Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області за № 747 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки" ухвалено: затвердити технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 81,7089 га кадастровий номер :07:000:0197 на дві окремі ділянки площею 31,7089 га, кадастровий номер :07:000:0210 за межами села Трудове, площею 50,0000 га, кадастровий номер :07:000:0209 за межами села Новий Завод Пулинського району Житомирської області; надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок з метою зміни їх цільового призначення на 01.08. "для сінокосіння і випасання худоби" із земель комунальної власності, які розміщені за межами сіл Трудове та Новий Завод Мартинівської сільської ради площею 31,7089 га, кадастровий номер :07:000:0210, площею 50,0000 га, кадастровий номер :07:000:0209; замовити у землевпорядній організації, яка має відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, проект землеустрою, погодити його згідно з чинним законодавством та подати на розгляд та затвердження чергової сесії сільської ради.

Згідно з наявними в матеріалах справи доказами, станом на 11 травня 2020 року до Державного земельного кадастру внесено інформацію про: земельну ділянку площею 31,7089 га, кадастровий номер :07:000:0210 за межами села Трудове Пулинського району Житомирської області, форма власності комунальна, цільове призначення: 16.0 землі запасу, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення; та земельну ділянку площею 50 га, кадастровий номер :07:000:0209 за межами села Новий Завод Пулинського району Житомирської області, форма власності комунальна, цільове призначення: 16.0 землі запасу, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення.

За даними з Державного реєстру речових прав щодо земельної ділянки площею 31,7089 га, кадастровий номер :07:000:0210, зареєстровано право оренди 17 жовтня 2023 року на підставі договору оренди земельної ділянки від 01 березня 2023 року з представником власників великої рогатої худоби, для сінокосіння та випасання худоби. Аналогічно й щодо земельної ділянки площею 50 га, кадастровий номер :07:000:0209, зареєстровано право оренди 17 жовтня 2023 року на підставі договору оренди земельної ділянки від 01 березня 2023 року з представником власників великої рогатої худоби, для сінокосіння та випасання худоби.

Тобто, своїй апеляційній скарзі відповідач наполягає на тому, що на час ухвалення оскаржуваного у справі рішення орган місцевого самоврядування реалізував правомочності щодо розпорядження земельними ділянками комунальної власності територіальної громади передавши новосформовані земельні ділянки для створення громадських пасовищ.

Водночас, слід врахувати, що правозастосування у кожній справі обмовлене встановленими обставинами окремої справи, й у цій справі насамперед слід врахувати її конкретні та специфічні обставини та виходити з того, що на час подання ОСОБА_1 заяви від 28 травня 2019 року в Держгеокадастрі містились відомості щодо земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197, що відповідачем не заперечується та не спростовано під час судового розгляду.

Від так, судом першої інстанції обґрунтовано прийнято до уваги доводи позивача про те, що на час подання ним згідно із заявою від 28 травня 2019 року на затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 йому в оренду жодних правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України, не було.

У рішенні у справі "Kopeckу v. Slovakia" (заява № 44912/98, пункт 52) Європейський суд з прав людини узагальнив висновок про належне правове підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування у наступний спосіб: якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "легітимне очікування", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. також рішення у справах: "Vilho Eskelinen and Others v. Finland", п. 94, заява № 63235/00; "Haupt v. Austria", п. 47, заява № 9816/82; "Radomilja and Others v. Croatia", п. 142, заява № 25376/06; "Draon v. France", п. 65, заяви № 1513/03, № 11810/03 та ін.).

Поняття "якість закону" (quality of law) охоплює такі характеристики відповідного акта законодавства як чіткість, точність, недвозначність, зрозумілість, узгодженість, доступність, виконуваність, передбачуваність і послідовність. Ці характеристики стосуються як положень будь-якого акта (норм права, які у ньому містяться), так і взаємозв`язку такого акта з іншими актами законодавства такої ж юридичної сили. При цьому норми права, що не відповідають критерію "якості закону" (зокрема, не відповідають принципу передбачуваності (principle of foreseeability) або передбачають можливість різного тлумачення та правозастосування), суперечать і такому елементу принципу верховенства права як заборона свавілля, а застосування таких норм може призвести до порушення конституційних прав особи та неможливості адекватного захисту від необмеженого втручання суб`єктів владних повноважень у права такої особи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 вказав, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування).

Верховний Суд у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 580/1300/22 сформулював визначення терміну "легітимні очікування", що походять від англійського терміну "legitimate expectations" як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування.

У юридичній практиці зазначений термін також має такі альтернативні назви як правомірні, законні, розумні або виправдані сподівання.

Принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України). Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими.

Принцип легітимних очікувань властивий, головним чином, для публічно-правових спорів, що вирішуються адміністративними судами, оскільки у сукупності з принципами правової визначеності та належного урядування створює надійну основу для гарантування реалізації в Україні основної ідеї/мети системи адміністративних судів, а саме, захисту "малої людини" від "великої держави", в особі її багаточисленних суб`єктів владних повноважень, які наділені множинністю повноважень та низкою механізмів владного примусу.

Легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи правових норм; не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги).

Правовим підґрунтям для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норми права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі приписів щодо певного права, яке, однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, який визначає механізм реалізації такого права, не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права.

Перевіривши у межах спірних правовідносин відповідність поведінки відповідача суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що дії відповідача не відповідають критеріям обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, а також пропорційності в аспекті дотримання балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілям, на досягнення яких спрямоване оскаржуване у цій справі рішення.

Окремо слід зауважити щодо порушення відповідачем критерію "своєчасності, тобто ухвалення рішення протягом розумного строку" звертаючи увагу на висновки Європейського суду з прав людини у рішенні від 20 січня 2012 року у справі "Рисовський проти України", у якому підкреслено особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Так, вимогами частини шостої статті 123 ЗК України у редакції від 07 лютого 2019 року, яка діяла на час розгляду його заяви від 28 травня 2019 року (так і за редакцією цієї норми натепер), орган місцевого самоврядування був зобов`язаний у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи, прийняти рішення про надання земельної ділянки у користування.

Межі правомірної поведінки суб`єкта владних повноважень окреслені у частині другій статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. При цьому, вжите законодавцем формулювання "на підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. "У межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. "У спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Наведені висновки дають підстави вважати, що ухвалюючи спірне у цій справі рішення від 21 лютого 2024 року № 1413 відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, встановлений законом, що утворює правові підстави для визнання оскаржуваного рішення протиправним та його скасування, що не спростовано доводами апеляційної скарги відповідача.

Водночас, оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача в частині обрання судом першої інстанції неефективного способу відновлення порушеного права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частини першої та другої статті 123 ЗК України надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється органами місцевого самоврядування шляхом прийняття рішення на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі, зокрема, формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого, зокрема, органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Між тим, матеріалами справи не підтверджено, що позивач звертався до органу місцевого самоврядування, який уповноважений передавати у користування земельні ділянки із земель комунальної власності відповідної територіальної громади згідно зі статтею 122 ЗК України, та дотримання позивачем встановленого ЗК України порядку щодо набуття у користування (оренду) земельних ділянок площею 50 га з кадастровим номером :07:000:0209 та площею 31,7089 га з кадастровим номером :07:000:0210.

Крім того, колегія суддів відхиляє за безпідставністю посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц, оскільки судом касаційної інстанції сформовано правові позиції за обставин, що не є релевантними до даної справи, зважаючи, що жодних речових прав на земельну ділянку площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197 позивач не набув, у спірних правовідносинах порушено лише приватний інтерес.

У Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття "охоронюваний законом інтерес", який треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Разом з тим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Між тим, судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що саме лише прагнення позивача отримати земельні ділянки з кадастровими номерами :07:000:0209 та :07:000:0210 у користування (оренду) не свідчить про порушення законного інтересу ОСОБА_1 , оскільки такий інтерес на момент ухвалення оскаржуваного у цій справі рішення сільської ради реалізований не був.

Такий же підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 07 лютого 2023 року у справі №160/3164/22 та 11 липня 2024 року у справі № 160/15540/22.

При цьому, на переконання колегії суддів, приймаючи рішення щодо поділу спірної ділянки та створення громадських пасовищ відповідач фактично юридично закріпив право користування земельною ділянкою необмеженою кількістю мешканців Пулинської територіальної громади для потреб сінокосіння та випасання худоби, чим, фактично, не обмежив і право позивача щодо користування громадським пасовищем поряд з іншими мешканцями громади на загальних засадах.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 240/11704/19 звертав увагу на тому, що правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес. При цьому питання розпорядження землями сільськогосподарського призначення має значний суспільний інтерес, оскільки інтенсивне та/або неефективне сільськогосподарське використання таких земель може призвести до виснаження значної частини найбільш родючих земель особливої цінності та збільшити негативний вплив на навколишнє природне середовище.

При вирішенні суспільно значимого питання про передачу земельної ділянки державної чи комунальної власності у приватну власність (користування) дотримання процедури та поетапності процесу безоплатної передачі таких земельних ділянок у приватну власність (користування) є важливим для досягнення справедливої рівноваги та дотримання балансу між суспільним та приватними інтересами, оскільки санкціонування неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, зокрема земель сільськогосподарського призначення, до яких належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) суперечать загальним інтересам.

Як склались спірні обставини у цій справі, спірного об`єкта, а саме, - земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197, натепер не існує. Оскільки позивач у встановленому законом порядку не звертався до відповідача щодо передання в оренду земельних ділянок з кадастровими номерами :07:000:0209 та :07:000:0210 й відповідач не вчиняв жодних дій щодо розгляду відповідного звернення як і не приймав жодних владних-управлінських рішень на виконання своїх функцій та повноважень щодо розпорядження означеними земельними ділянками, інтерес позивача щодо цих ділянок відповідачем не порушено.

За встановлених у справі обставин, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що обраний позивачем спосіб захисту фактично зумовить перебрання судом повноважень органу місцевого самоврядування й вирішення питань, віднесених до компетенції відповідача, а саме щодо надання в оренду земельних ділянок комунальної власності, що є неприпустимим та не узгоджується із завданнями адміністративного судочинства. Втручання у такий спосіб у повноваження відповідача не можуть бути виправдані з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин. Своєю чергою, завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, інакше було б порушено принцип поділу влади.

У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що як пред`явлення позову до неналежного відповідача, так і обрання неефективного / неналежного способу захисту не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі та не позбавляють суд першої інстанції обов`язку здійснити розгляд справи по суті (пункт 6.33 постанови від 06 червня 2024 року у справі № 990/313/23).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є самостійною підставою для відмови в позові в частині вимог, що є предметом судового розгляду.

Відтак, судом першої інстанції правильно вказано на неможливість задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким затвердити проект землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки загальною площею 81,7089 та передати в оренду земельну ділянку площею 50 га з кадастровим номером :07:000:0209 та земельну ділянку площею 31,7089 га з кадастровим номером :07:000:0210, які були створені в результаті поділу земельної ділянки площею 81,7089 га з кадастровим номером :07:000:0197, задоволенню не підлягають.

Як наслідок, обираючи належний спосіб захисту відповідний порушеному праву судом першої інстанції зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача від 02 лютого 2023 року № 02-02-2023/001 з урахуванням висновків суду у цій справі, що відповідає характеру та особливостям спірних обставин, що склались у цій справі.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Зважаючи на вимог частини третьої статті 139 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим всновок суду першої інстанції, що пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, судовий збір у сумі 484,48 грн, сплачений позивачем згідно із квитанцією від 20 серпня 2024 року, підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Стосовно ж доводів апеляційної скарги позивача про наявність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 15000,00 грн, колегія суддів враховує наступне.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша статті 134 КАС України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС України).

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Так, за правилами частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, у разі часткового задоволенні заявлених вимог підлягають компенсації пропорційно розміру задоволених позовних вимог за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Позивачем подано суду клопотання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу адвоката Аваєвої Н.В., до якого додано: копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 08 серпня 2023 року № б/н, додаткової угоди до цього договору від 18 жовтня 2024 року, рахунку-фактури від 21 жовтня 2024 року на суму 15000 грн, акта приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги від 21 жовтня 2024 року, квитанцію про надіслання відповідачу цих документів.

За умовами пункту 1.2 договору про надання правничої (правової) допомоги від 08 серпня 2023 року № б/н адвокат Аваєва Н.В. надає позивачу правничу (правову) допомогу у вигляді представництва інтересів позивача в усіх державних органах, органах самоврядування, установах, судах тощо, надання консультацій, складання запитів, заяв, скарг, листів, процесуальних документів тощо.

Згідно з пунктом 1.3 цього ж договору про надання правничої (правової) допомоги у суді по конкретній справі зазначається у акті приймання-передачі наданої правової допомоги або у додатковій угоді до цього договору.

Як визначено у додатковій угоді від 18 жовтня 2024 року до договору про надання правничої (правової) допомоги від 08 серпня 2023 року № б/н, сторони відповідно до пункту 1.3 договору узгодили вартість правової допомоги (гонорару) у фіксованому розмірі по справі № 240/15749/24 у суді першої інстанції: складання позовної заяви, додаткових заяв і клопотань у справі 15000 грн (пункт 1). Додаткові витрати, які можуть виникнути при наданні правової допомоги у справі № 240/15749/24 (наприклад, участь у судових засіданнях), можуть бути визначені сторонами окремо і компенсовані замовником в порядку договору (пункт 2). Фіксована виплата згідно з пунктом 1 цієї угоди за надання правової допомоги в суді першої інстанції сплачується протягом двадцяти робочих днів з дня набрання рішенням законної сили.

Згідно з актом приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги від 21 жовтня 2024 року, виконавець надав, а замовник прийняв юридичні послуги (правничу допомогу) у справі № 240/15749/24 в суді першої інстанції на суму, визначену додатковою угодою до договору від 18 жовтня 2024 року, яка склала 15000 грн, які не включають участь представника у судових засіданнях, а саме: підготування та подання позовної заяви, вчинення дій по збиранню доказів, ведення справи в суді (заяви по суті справи та інші заяви і клопотання).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Верховний Суд, розглядаючи питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у своїй судовій практиці неодноразово зазначав, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вирішуючи питання обґрунтованості та співмірності заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу у цій справі судом першої інстанції враховано, що за результатом дослідження та аналізу матеріалів справи та поданих на підтвердження витрат на правничу допомогу доказів підтверджено обумовленим договором про надання правничої (правової) допомоги від 08 серпня 2023 року № б/н, додатковою угодою до цього договору від 18 жовтня 2024 року та актом приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги від 21 жовтня 2024 року лише підготування адвокатом Аваєвою Н.В. позовної заяви у цій справі та подання адвокатського запиту від 03 вересня 2024 року № 20240903/001 до Житомирського окружного адміністративного суду.

Погоджених сторонами у додатковій угоді від 18 жовтня 2024 року до договору про надання правничої (правової) допомоги від 08 серпня 2023 року № б/н та акті приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги від 21 жовтня 2024 року додаткових заяв, клопотань у справі, складних адвокатом Аваєвою Н.В. матеріали цієї справи не містять, як і доказів вчинення нею дій (та яких саме) по збиранню доказів, ведення справи у суді (заяви по суті справи та інші заяви і клопотання), про що йдеться у додатковій угоді та акті приймання-передачі, із зазначенням цих дій.

Крім того, при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у цій справі, судом першої інстанції враховано, що справа розглянута за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами, адвокатом позивача подано позовну заяву, зміст доводів сторони позивача у якій, з огляду на обґрунтування позовів, викладених у судових рішеннях у справах № 240/8846/19, № 240/11704/19, № 240/24077/23, вже наводився у інших справах.

За вказаних обставин, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованою позицію суду першої інстанції, що співмірним зі складністю справи та обсягом наданої правничої допомоги, а також враховуючи пропорційний розподіл судових витрат при частковому задоволенні позовних вимог за правилами частини третьої статті 139 КАС України, до відшкодування позивачу підлягає 3000 грн витрат на правничу допомогу адвоката у цій справі, як такі, що відповідатимуть критерію розумності та реальності.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно із п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, а тому у задоволенні вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань з Пулинської селищної ради сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги та судові витрати в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 гривень слід також відмовити.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Пулинської селищної ради Житомирського району Житомирської області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Боровицький О. А. Курко О. П.