Справа № 640/21889/22
Суддя: Логойда Т.В.
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

18 березня 2025 року Справа №640/21889/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Логойди Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження (за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративну справу за ОСОБА_1 до Вищого антикорупційного суду про визнання протиправними та скасування Засад в частині,

в с т а н о в и в:

12 грудня 2022 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив визнати протиправними та скасувати:

- частину 1 пункту 2 розділу ІІ Засад використання автоматизованої системи документообігу Вищого антикорупційного суду, в частині розподілу судових справ з урахуванням складу постійних колегій, що затверджені рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду від 03 вересня 2019 року № 4;

- частину 2 пункту 6 розділу ІІ Засад використання автоматизованої системи документообігу Вищого антикорупційного суду, що затверджені рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду від 03 вересня 2019 року № 4.

Позов обґрунтовував тим, що з листа Вищого антикорупційного суду від 06 грудня 2022 року № 03.11-06/66/2022 йому стало відомо, що рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду від 03 вересня 2019 року № 4 затверджені Засади застосування автоматизованої системи документообігу Вищого антикорупційного суду (далі Засади).

Оскаржувані положення зазначених Засад - є такими, що прийняті відповідачем за межами наданих повноважень; суперечать актам вищої юридичної сили Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 35 Кримінально процесуального кодексу України, Положенню про автоматизовану систему документообігу суду, що затверджено рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30, а тому за своєю суттю є протиправними.

Також зазначав, що Вищим антикорупційним судом здійснюється розгляд справи № 991/9725/20 у кримінальному провадженні № 0001624 щодо його обвинувачення. Визначення складу суду для розгляду цієї справи здійснювалось 26 листопада 2020 року із застосуванням зазначених Засад, у тому числі й із застосуванням оскаржених частин цих Засад, що вплинуло на персональний склад колегії. Визначення складу суду у спосіб, не передбачений законом, порушує гарантоване йому ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод право на суд встановлений законом. Копію звіту про автоматизований розподіл у справі № 991/9725/20 та копію Засад, в редакції, що діяла на час порушення його права, він отримав 30 листопада 2022 року, і, відповідно, в цей день він дізнався про застосування оскаржуваних частин Засад при виборі суддів-членів колегії у справі, в якій він є обвинуваченим.

Відзив на позовну заяву подано не було.

Судом встановлено, що рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду від 03 вересня 2019 року № 4 затверджені Засади застосування автоматизованої системи документообігу Вищого антикорупційного суду.

Зазначені Засади опубліковані на офіційному вебсайті Вищого антикорупційного суду за посиланням: https://hcac.court.gov.ua/hcac/info_sud/npa/1650.

До вказаних Засад в подальшому відповідними рішеннями рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду вносилися зміни; відповідна редакція Засад публікувалася на офіційному вебсайті цього Суду.

Листом Вищого антикорупційного суду від 06 грудня 2022 року № 03.11-06/66/2022 ОСОБА_1 (у відповідь на його клопотання від 29 листопада 2022 року) надано запитуваний ним звіт про автоматизований розподіл у справі № 991/9725/20 (як зазначав позивач, у кримінальному провадженні № 0001624 щодо його обвинувачення), який оприлюднений на вебпорталі «Судова влада України», та Засади використання автоматизованої системи документообігу Вищого антикорупційного суду, що затверджені рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду від 03 вересня 2019 року № 4 (зі змінами), у редакції, яка була чинною станом на 26 листопада 2020 року.

Так, ч. 1 п. 2 розд. II зазначених Засад в редакції, яка була чинною станом на 26 листопада 2020 року, було визначено, що судові справи розподіляються між суддями, які мають повноваження щодо розгляду судової справи на момент автоматизованого розподілу, з урахуванням: складу постійних колегій, спеціалізації суддів, запровадженої зборами суддів, визначених автоматизованою системою коефіцієнтів навантаження кожного судді, недопустимості повторної участі суддів у розгляді судової справи; перебування судді у відпустці, у відрядженні, у нарадчій кімнаті; відсутності судді у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, а також з урахуванням інших передбачених законом обставин, через які суддя не може здійснювати правосуддя або брати участь у розгляді судових справ.

Частиною 2 п. 6 розд. ІІ зазначених Засад (останній абзац п. 6 розд. ІІ Засад) в редакції, яка була чинною станом на 26 листопада 2020 року, було визначено, що при автоматизованому розподілі судових справ, які підлягають колегіальному розгляду, для визначення суддів-членів колегії положення пунктів 6.1-6.4, 6.14 не застосовуються.

Станом на час розгляду даної справи наскрізна порядкова нумерація Засад застосування автоматизованої системи документообігу Вищого антикорупційного суду, що затверджена рішенням зборів суддів Вищого антикорупційного суду від 03 вересня 2019 року № 4, та зміст Засад - зазнали суттєвих змін.

Приймаючи судове рішення в даній справі, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у пункті 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року (заяви №29458/04 та №29465/04) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria, заява № 7360/76) зазначив, що поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається судом, встановленим законом, орган, який, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України:

адміністративне судочинство - діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у порядку, встановленому цим Кодексом;

адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

публічно-правовий спір - це спір, в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій;

суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Статтею 130-1 Конституції України визначено, що для захисту професійних інтересів суддів та вирішення питань внутрішньої діяльності судів відповідно до закону діє суддівське самоврядування.

Аналогічні положення містяться в ч. 5 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч.ч. 1 та 4 ст. 126 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» для захисту професійних інтересів суддів та вирішення питань внутрішньої діяльності судів в Україні діє суддівське самоврядування - самостійне колективне вирішення зазначених питань суддями.

До завдань суддівського самоврядування належить вирішення питань щодо: 1) забезпечення організаційної єдності функціонування органів судової влади; 2) зміцнення незалежності судів, суддів, захист професійних інтересів суддів, у тому числі захист від втручання в їхню діяльність; 3) участі у визначенні потреб кадрового, фінансового, матеріально-технічного та іншого забезпечення судів та контроль за додержанням установлених нормативів такого забезпечення; 4) обрання суддів на адміністративні посади в судах у порядку, встановленому цим Законом; 5) призначення суддів Конституційного Суду України; 6) обрання суддів до складу Вищої ради правосуддя в порядку, встановленому законом.

Згідно із ч.ч. 2 та 3 ст. 127 цього Закону суддівське самоврядування в Україні здійснюється через: 1) збори суддів місцевого суду, апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду (а у передбачених цим Законом випадках - апеляційної палати вищого спеціалізованого суду), Пленум Верховного Суду; 2) Раду суддів України; 3) з`їзд суддів України.

Порядок здійснення суддівського самоврядування визначається відповідно до Конституції України цим Законом та іншими законами, а також регламентами і положеннями, що приймаються органами суддівського самоврядування згідно з Конституцією України та цим Законом.

Частинами 1 та 5 ст. 128 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що збори суддів - зібрання суддів відповідного суду, на якому вони обговорюють питання внутрішньої діяльності цього суду та приймають колективні рішення з обговорюваних питань.

Збори суддів: 1) обговорюють питання щодо внутрішньої діяльності суду чи роботи конкретних суддів або працівників апарату суду та приймають з цих питань рішення, що є обов`язковими для суддів та працівників цього суду; 2) визначають спеціалізацію суддів з розгляду конкретних категорій справ; 3) визначають рівень навантаження на суддів відповідного суду з урахуванням виконання ними адміністративних або інших обов`язків; 4) заслуховують звіти суддів, які обіймають адміністративні посади в цьому суді, та керівника апарату суду; 5) звертаються з поданням про притягнення до дисциплінарної відповідальності адвоката, прокурора, посадової особи органу державної влади чи органу місцевого самоврядування за вчинення дій або бездіяльності, що порушують гарантії незалежності суду та судді; 6) здійснюють інші повноваження, визначені цим Законом.

Аналіз наведених положень законодавства України дає підстави для висновку про те, що збори суддів Вищого антикорупційного суду як орган суддівського самоврядування, який обговорює питання внутрішньої діяльності суду та приймає колективні рішення з обговорюваних питань, не є суб`єктом владних повноважень у розумінні п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Встановлена правова природа діяльності органу суддівського самоврядування унеможливлює здійснення судового розгляду щодо визнання протиправним або незаконним та скасування його рішення або документа, що затверджений його рішенням, а тому вказаний позов не може розглядатися в судах.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 804/4177/17 в справі за позовом особи до суду про визнання незаконним і скасування рішення зборів суддів цього суду, де Суд також зазначив наступне:

«У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), пункт 57, Series A, № 93).

Суд адміністративної юрисдикції не має компетенції щодо розгляду такого спору з огляду на те, що відповідні скарги розглядаються самим органом суддівського самоврядування згідно із Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та внутрішнім актом, який регламентує діяльність такого органу.».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства суд закриває провадження у справі.

Судовий збір, сплачений за подання даного позову в сумі 992,40 грн., може бути повернутий позивачу з бюджету за його заявою (п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 238, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Закрити провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Вищого антикорупційного суду про визнання протиправними та скасування Засад в частині.

Ухвала набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 256 КАС України, і може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду (Закон України від 16 липня 2024 року № 3863-IX) шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 18 березня 2025 року.

Суддя Т.В. Логойда