Справа № 300/82/25
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" березня 2025 р. справа № 300/82/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -
Військова частина НОМЕР_1 (надалі позивач) звернулася в суд із позовною заявою до ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , відповідач) про зобов`язання виплатити суму переплати грошового забезпечення в розмірі 12 639,05 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 з 14.03.2022 був мобілізований І відділом ІНФОРМАЦІЯ_1 та згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 №18 від 14.03.2022 зараховано до особового складу стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 . Проте, в подальшому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 про результати проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини, на солдата ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення «Сувора догана». Також відповідно до Окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 позивача знято з усіх видів забезпечення та усіх видів винагород за місяць, у якому здійснено порушення. Рапортом помічника командира з фінансово-економічної роботи начальника служби військової частини НОМЕР_1 від 28.04.2023 №2227 та довідки-розрахунку, сума переплати грошового забезпечення солдата ОСОБА_1 становить 12 639,05 грн. За доводами позивача, переплата грошового забезпечення відбулася у зв`язку із притягненням відповідача до дисциплінарної відповідальності, виключно із його вини, який своїми умисними діями, що виразилися в недоведенні до службових осіб військової частини НОМЕР_1 інформації про виписку із лікувального закладу та нез`явлення вчасно на військову службу, що призвело до зайво отриманих коштів. Представник позивача наголосив, що відповідно до пункту 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку, командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. Дисциплінарний статут Збройних Сил України не визначає конкретної послідовності та черговості накладення дисциплінарних стягнень за ступенем їх суворості. Це, у свою чергу, наділяє уповноважену особу правом самостійно визначати вид стягнення за його суворістю в залежності від конкретних обставин дисциплінарного проступку. Як наслідок, суд має зобов`язати ОСОБА_1 виплатити суму переплати грошового забезпечення в розмірі 12 639,05 грн.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.01.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, згідно із правилами, встановленими статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі від 13.01.2025 надіслано відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Однак, поштове відправлення повернуто на адресу суду відділенням поштового зв`язку без вручення, з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» з проставленням календарного штемпеля 20.01.2025 (а.с. 75).
Пунктом 5 частини шостої статті 251 КАС України визначено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до частини другої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Водночас до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду 22.04.2021 у справі № 0840/3762/18, від 12.08.2020 у справі № 520/1066/2020.
Відтак, у силу вимог пункту 5 частини шостої статті 251 КАС України слід вважати, що копія ухвали про відкриття провадження у справі вручена відповідачу належним чином.
Правом на подання відзиву та заперечення проти позовних вимог відповідач не скористався.
Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.03.2022 №18 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення і призначено на посаду кулеметника кулеметного відділення військової частини НОМЕР_1 (а.с. 9).
Відповідно ддо витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.08.2022 №160 солдата ОСОБА_1 з 05.08.2022 знято з усіх видів забезпечення та призупинено виплату грошового забезпечення (а.с. 59).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09.08.2022 №164 призначено службове розслідування по факту самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_2 (а.с. 12).
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.08.2022 №170 «Про результати проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_2 » направлено матеріали службового розслідування в ІНФОРМАЦІЯ_2 та до Запорізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону та територіальне управління Державного бюро розслідувань у м. Мелітополь (а.с. 13-14).
З 05.11.2022 ОСОБА_1 зараховано у розпорядження командира НОМЕР_2 Окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_3 Окремої бригади територіальної оборони регіонального управління сил « ІНФОРМАЦІЯ_3 » сил територіальної оборони Збройних Сил України (а.с. 10).
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2022 №321солдата ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення (а.с. 11).
Крім цього, наказом командира військової частини НОМЕР_1 №269 від 28.04.2023 призначено службове розслідування з метою встановлення причин надлишкового нарахування коштів (а.с. 22).
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 №304 від 10.05.2023 завершено службове розслідування, призначене наказом №269 від 28.04.2023 з метою встановлення причин та умов надлишкового нарахування і виплати грошового забезпечення та додаткової винагороди військовослужбовцям, які самовільно залишили військову частину. Вказаним розслідуванням встановлено, що переплата грошового забезпечення ОСОБА_1 становить 12 639,05 грн. Переплата грошового забезпечення відбулася виключно із вини військовослужбовця ОСОБА_1 , який своїми умисними діями, що виразилися в недоведенні до службових осіб військової частини НОМЕР_1 про виписку із лікувального закладу та нез`явлення вчасно на військову службу, спричинив до зайво отриманих коштів. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі здійснення надлишкових виплат грошових коштів. Як наслідок, наказано помічнику командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи вжити заходів щодо стягнення виплаченого надлишкового грошового забезпечення в судовому порядку, а помічнику командира з фінансово-економічної роботи-начальнику служби військової частини НОМЕР_1 , при поверненні вищевказаних військовослужбовців до місця несення служби, вжити заходів щодо утримання переплаченого грошового забезпечення та додаткової грошової винагороди (а.с. 62-65).
Як вбачається з довідки-розрахунку військової частини НОМЕР_1 (а.с. 41) та довідки №1472/20/1484 від 29.12.2024 (а.с. 19), заборгованість ОСОБА_1 перед військовою частиною станом на 29.12.2024 становить 12 639,05 грн..
Позивач, з метою зобов`язання ОСОБА_1 виплатити суму переплати грошового забезпечення, звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження військової служби здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до статті 2 Закону №2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах, визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-ХІV (далі Статут внутрішньої служби).
Статутом внутрішньої служби керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України. Згідно з пунктом 11 Статуту внутрішньої служби, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.
Відповідно до статті 16 Статуту внутрішньої служби, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Приписами статті 58 Статуту внутрішньої служби передбачено, що командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.
Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.
Згідно зі статтями 26, 27 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
В Статуті внутрішньої служби передбачені також права військовослужбовців, зокрема в ст. ст. 18, 19 вказано, що військовослужбовці перебувають під захистом держави і мають усю повноту прав і свобод, закріплених Конституцією України. Держава гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей соціальний і правовий захист відповідно до законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначає Закон України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-XII).
Відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною другою статті 9 Закону №2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до абзацу 1 частини 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзац 2 частини 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ).
Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям врегульовано Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі Порядок №260).
Згідно з пунктом 15 розділу І Порядку №260, грошове забезпечення не виплачується, серед іншого, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону №2232-ХІІ, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Як встановлено за матеріалами справи, відповідача знято з усіх видів забезпечення лише з 17.11.2022 на підставі витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №88-РС від 16.11.2022. Підставою для прийняття вказаного наказу зазначено також витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань від 06.09.2022 (а.с. 11).
Судом вже з`ясовано, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.05.2023 №304 завершено службове розслідування, за підсумками якого встановлено переплату ОСОБА_1 грошового забезпечення на суму 12 639,05 грн.
За висновками службового розслідування переплата грошового забезпечення відбулася виключно із вини військовослужбовця ОСОБА_1 , який своїми умисними діями, що виразилися в недоведенні до службових осіб військової частини НОМЕР_1 інформації про виписку із лікувального закладу та нез`явлення вчасно на військову службу, спричинив до зайво отриманих коштів.
В даному наказі визначено, що на підставі статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» ОСОБА_1 несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з його вини шкоди в разі здійснення надлишкових виплат грошових коштів.
З матеріалів справи судом встановлено, що про відсутність відповідача за місцем розташування військового підрозділу позивачу стало відомо з рапорту командира роти вогневої підтримки ОСОБА_3 від 04.08.2022. На даний рапорт позивач посилається у наказі від 16.08.2022 №3170 «Про результати проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення частини» (а.с. 13), а також в акті службового розслідування від 10.04.2023 (а.с. 28).
Наведені обставини, на переконання суду, вказують на те, що позивач вже 04.08.2022 володів достовірною інформацією про відсутність відповідача на службі без поважних причин більше однієї доби. При цьому, як свідчать матеріали справи, позивач продовжив нараховувати і виплачувати відповідачу грошове забезпечення за період з 05.08.2022 по 31.08.2022 (а.с. 41).
Військова частина НОМЕР_1 вважає, що за нараховане нею і отримане ОСОБА_1 у період відсутності в розпорядженні військового підрозділу грошове забезпечення, а також додаткову винагороду, ОСОБА_1 несе повну матеріальну відповідальність.
Проте, суд не погоджується з такою позицією позивача.
Суд зазначає, що підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків, визначає, Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 №160-IX (далі Закон №160-IX).
Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону №160-ІХ, матеріальна відповідальність вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Пряма дійсна шкода збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону №160-ІХ).
Згідно з частиною 1 статті 3 Закону №160-ІХ, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Частиною 2 статті 3 Закону №160-ІХ передбачено, що умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:
2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;
3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;
4) вина особи в завданні шкоди.
Особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди (стаття 4 Закону №160-ІХ).
Закон №160-ІХ передбачає такі види матеріальної відповідальності: обмежена, повна та підвищена.
З наказу військової частини НОМЕР_1 від 10.05.2023 №304 вбачається, що на відповідача покладено повну матеріальну відповідальність (а.с. 62-65).
Приписами статті 6 Закону №160-ІХ визначено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:
1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;
2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;
3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;
4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;
5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
Посадові (службові) особи, винні в незаконному звільненні зі служби чи переміщенні військовослужбовця, поліцейського, особи рядового та начальницького складу, за шкоду, завдану у зв`язку з виплатами такій особі матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час проходження служби на нижчеоплачуваній посаді, несуть повну матеріальну відповідальність у судовому порядку.
В статті 8 Закону №160-ІХ зазначено, що у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.
Наказ доводиться до винної особи під підпис (частина 6, 7 статті 8 цього Закону).
Відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону. Відшкодування шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється на підставі наказу старшого за службовим становищем командира (начальника) (частина 1 статті 10 Закону №160-ІХ).
Позивач у даному адміністративному позові не вказав на жодну з передбачених Законом №160-ІХ підстав, що передбачає накладення на відповідача матеріальної відповідальності в повному розмірі завданої шкоди. Не встановлено таких підстав і судом під час з`ясування обставин по справі та дослідження письмових доказів позивача.
При цьому, на переконання суду, посилання позивача на те, що переплата грошового забезпечення відбулася виключно із вини військовослужбовця ОСОБА_1 , який не з`явився вчасно на військову службу, що призвело до зайво отриманих коштів, є безпідставними і надуманими. Судом уже встановлено факт обізнаності позивача, а саме 04.08.2022 на підставі відповідного рапорту, про відсутність відповідача на військовій службі, однак позивач усупереч пункту 15 розділу І Порядку №260 продовжував нараховувати і виплачувати відповідачу грошове забезпечення.
Така обставина, на думку суду, підтверджує відсутність усіх необхідних умов притягнення до матеріальної відповідальності.
При вирішені справи суд також враховує приписи ст. 1215 Цивільного кодексу України, які передбачають, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Верховний Суд України в постанові від 02.07.2014 по справі №6-91цс14 висловив позицію, згідно з якою безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абзацом 2 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню.
З системного аналізу статей 1212, 1215 ЦК України та наведеної правової позиції Верховного Суду України слідує те, що у разі виплати особі без необхідності чи без правової підстави грошового забезпечення або якщо відпала підстава для його виплати, то платнику ці кошти поверненню не підлягають, крім випадків наявності рахункової помилки з боку платника і недобросовісності з боку набувача.
Таким чином, з урахуванням викладеного, позовні вимоги є безпідставними, а тому такі не підлягають до задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Суд констатує, що позивачем не подано доказів про наявність рахункової помилки з його боку при нарахуванні грошового забезпечення відповідача, а також не доведено інших обставин, за наявності яких позивач вправі вимагати повернення відповідачем усіх отриманих ним видів грошового забезпечення.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про зобов`язання виплатити на користь військової частини НОМЕР_1 12 639,05 грн грошового забезпечення, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають до задоволення.
З урахуванням положень статті 139 КАС України, підстави для відшкодування позивачу витрат зі сплати судового збору відсутні.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) про зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Позивачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.