Справа № 420/37107/24
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання: Божинська А.О.

за участю сторін:

від позивача Латіпов І.К. за довідкою,

від представника позивача Казнєвський В.О. за ордером,

від відповідача Половенко В.Ю. за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (довідка про звернення за захистом в Україні № 014118, місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Державної міграційної служби України (, місце знаходження: 01001, м. Київ, вул.. Володимирська, 9) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 02 грудня 2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (довідка про звернення за захистом в Україні № 014118, місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Державної міграційної служби України (, місце знаходження: 01001, м. Київ, вул.. Володимирська, 9), в якій позивач просить:

- Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.07.2024 р. № 123-24, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

- Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка погребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1

Ухвалою суду від 09 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в 09 січня 2024 року він звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, однак рішенням ДМС України від 25.07.2024 року № 123-24 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погоджується із прийнятим рішенням, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на таке.

Так, позивач зазначає, що існує ризик переслідування Позивача у разі його повернення до Республіки Таджикистан по причинах, що підпадають під перелік підстав для надання статусу біженця або додаткового захисту згідно п.1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» - релігійні переконання.

Позивач є громадянином Таджикистану, за віросповіданням є мусульманином. Він народився у місті Гафуров - Республіка Таджикистан.

Батьки та родичі Позивача є активними членами організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», через що підверглися численним допитам і затриманням під час проживання у Таджикистані.

У віці двох років Позивач разом із родиною виїхав із Таджикистану на території Російської Федерації, де постійно проживав до 2017 року.

У Російській Федерації батьки Позивача неодноразово зазнавали погроз, багаточисленних допитів з боку співробітників поліції через сповідування релігії, а також через членство в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Через вищезазначені факти та численні погрози від органів влади Російської Федерації, постійний утиск та переслідування спричинили те, що Позивач зі своєю сім`єю був змушений залишити РФ у пошуках притулку.

Зважаючи на дані обставини, позивач зазначає, що у випадку повернення до країни походження, Позивач може стати жертвою переслідувань з боку державних органів Таджикистану та несправедливого засудження.

Також позивач зазначає, що він не може повернутись до Російської Федерації, оскільки в разі повернення може зазнати переслідувань та ув`язнення через дотичність батьків до забороненої в РФ організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», а також зазнати тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання

Позивач звертає увагу, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в Російській Федерації визнано терористичною організацією згідно рішення Верховного суду РФ № ГКПИ 03-116 від 14.02.2003року.

Позивач звертає увагу, що інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість побоювань Позивача щодо переслідувань через свої та батьківські політичні та релігійні переконання.

Своєю чергою, 24.12.2024 року (вхід. № 77294/24) через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача заперечує проти заявлених позовних вимог, вважає прийняте рішення про відмову обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню, з огляду на таке.

Так, співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи в якості причини звернення за наданням міжнародного захисту вказано побоювання через наявне, з усних тверджень, кримінальне переслідування на території Таджикистану його батьків, пов`язане з їх діяльністю в структурі «Хізб ут-Тахрїр», яку офіційно заборонено та визнано терористичною як на території Таджикистану так і на території рф.

Окремі переслідування позивача на території країни його громадянської належності (Таджикистан), за матеріалами особової справи відсутні.

Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Проведеним аналізом неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Таджикистану з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни громадянської належності особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, на виконання ухвали суду від Головного управління разом з відзивом на позовну заяву, надійшла належним чином засвідчена копія особової справи позивача.

До суду 20 січня 2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду, що занесена до протоколу підготовчого засідання від 29.01.2025 року задоволено клопотання представника позивача та викликано для допиту в якості свідків у судовому засіданні ОСОБА_2 батько позивача, ОСОБА_3 .

Також ухвалою, що занесено до протоколу підготовчого засідання від 29.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 25.02.2025 року, викликано на судове засідання свідків та перекладача з російської мови на українську та навпаки.

На відкритому судовому засіданні заслухані вступне слово позивача, представника позивача та представника відповідача, також заслухано покази свідків, досліджені письмові докази.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Таджикистан, уродженцем м. Гафуров (Таджикистан). За національністю належить до узбеків, за віросповіданням мусульманин-суніт, дотримується заповітів Ісламу.

В ході розгляду міграційної справи міграційним органом встановлено, що наприкінці 2007 року виїхав з матір`ю ОСОБА_4 та неповнолітньою сестрою з Таджикистану до російської федерації, зі слів, через переслідування батьків через їх віросповідання та участь в партії «Хізб ут-Тахрір» (арк. 1 заяви від 09.01.2024; арк. 4 анкети від 18.01.2024).

До рф заявник потрапив у 2007 році до батька громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_5 , який також має громадянство російської федерації за установчими даними ОСОБА_6 на підставі паспортного документу вказаної країни.

На території рф позивач проживав протягом 10 років (2007 - 2017 роки), навчався вдома. З усних тверджень, у 2017 році у батька почались проблеми через його діяльність в забороненій на території рф організації «Хізб ут- Тахрір», через що останній офіційно вибув з рф до України як громадянин росії ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , використовуючи паспортний документ для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 . Державний кордон України перетнув 12.07.2017, офіційно, через пункт пропуску «Бачівськ». Після потрапляння до України батько заявника оселився в м. Одесі.

Вказані обставини також були підтверджені поясненними позивача та показами свідка ОСОБА_2 його батьком.

З території рф позивач виїхав 06.08.2017 потягом Москва (рф) - Одеса (Україна), разом із матір`ю, неповнолітніми сестрами та братом. На територію України потрапив 06.08.2017, легально, на підставі паспортного документу громадянина Республіки Таджикистан № НОМЕР_2 від 20.07.2017, строком дії до 19.07.2022.

У подальшому родина проживали в Україні без законних підстав.

09.01.2024 позивач, а також його батьки звернулися із відповідними заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до наказу Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області № 21 від 29.01.2024 року «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» здійснено оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до наказу № 65 від 29.03.2024 року «Про продовження строку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» позивачці було продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В порядку проведення процедури визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту було проведено анкетування та співбесіди відповідно до норм чинного законодавства.

В ході співбесід було з`ясовано, що рідна мова узбецька, також вільно володіє російською, англійською та таджицькою мовами.

За сімейним станом шукач притулку неодружений, дітей не має.

Позивач має неповну середню освіту, яку здобував у приватному закладі «Харківський навчально - виховний комплекс «Мир» Харківської області», розташований у м. Одесі. Навчання припинив, так як заклад призупинив свою діяльність у зв`язку з початком повномасштабної російської агресії.

В країні громадянської належності не працював, в Україні не працює.

Позивач є невійськовозобов`язаним, строкову службу не працює (арк. 4 анкетування від 18.01.2024).

Також позивач не є членом організації «Хізб ут- Тахрір».

Позивач ніколи не притягався ані до кримінальної, ані до адміністративної відповідальності на території Таджикистану.

Судом встановлено та матеріалами особової справи підтверджено, що 10.06.2024 року Управлінням було складено Висновок по справі № 2024OD0003 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого встановлено, що клопотання особи не містить умов передбачених п.1 ч. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Таджикистану. Також відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні її громадянської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертні кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, походження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, рекомендовано ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Таджикистану ОСОБА_1 .

Рішенням ДМС України від 25.07.2024 року № 123-24, у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в Україні громадянину республіки Таджикистану ОСОБА_1 - відмовлено.

Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.07.2024 року № 88 позивач отримав 26.11.2024 року, про що свідчить власноруч підпис про отримання на копії повідомлення.

Не погодившись з прийнятим рішення про відмову, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не належать задоволенню, з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, з огляду на зміст п.13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно п. 3.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, у разі відсутності підстав для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: а) забезпечує можливість для заявника особисто або за допомогою законного представника скласти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають міститися такі відомості: прізвище, ім`я (імена), по батькові заявника, дані паспорта або іншого документа, що посвідчує особу (у разі його відсутності - зазначені причини, через які він був утрачений), громадянство/підданство, країна постійного проживання, місце та підстави (за наявності) проживання в Україні, місце, час та спосіб перетинання державного кордону України, відомості про членів сім`ї заявника, підписи заявника або законного представника, перекладача (у разі необхідності), дата складання заяви. Заявник зобов`язаний також надати всі наявні у нього документи та інформацію, що необхідні для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або зазначити причини, через які ці документи та інформація не можуть бути надані, та повідомити, де такі документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити відповідну інформацію. б) реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи у журналі реєстрації заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. г) у разі потреби направляє заявника на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України. ґ) заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник. д) приймає від заявника на зберігання документи: національний паспорт або інший документ, який посвідчує особу заявника, а також документи, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлюється розпискою; е) оформлює особову справу згідно з описом документів, що знаходяться в особовій справі заявника; є) долучає до справи по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви, а також інші, передбачені Законом та цими Правилами, документи; ж) призначає дату та час співбесіди та повідомляє цю інформацію заявникові та його законному представникові (за наявності) під підпис в особовій справі; з) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до п. п.4, 6 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства, як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, вказаний вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року), факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як встановлено судом, позивач просить надати їй статус біженця з підстав того, що не може повернутись до країни своєї громадянської належності, оскільки через діяльність його батька, а саме його членства в організації «Хізб ут- Тахрір», позивач може зазнати переслідувань в країні походження.

Аналізуючи питання щодо наявності реальної загрози для позивача у Таджикистані, через існуючу загрозу для його батька, суд враховує, що позивач повідомив, що він не є членом організації «Хізб ут- Тахрір», тобто не має жодного відношення до політичних та релігійних організацій на території Таджикистану.

Також позивачем не надано жодної переконливої інформації, яка б підтверджувала існування у Таджикистані реальної загрози його життю.

Своєю чергою, проаналізувавши матеріали справи, суд не установив будь-яких елементів переслідування позивача через членство у партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі його батька на території Таджикистану чи рф.

Також судом не встановлено підтверджених доказами обставин переслідування заявника, психологічного або фізичного насильства з боку уряду за власні релігійні переконання.

Таким чином, суд робить висновок, про відсутність конкретних підстав, через які позивач може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність доказів безпосереднього його переслідування за діяльність батька або за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, суд доходить висновку, що у матеріалах справи відсутні докази щодо наявності обґрунтованих побоювань, стосовно свого життя та здоров`я через діяльність чоловіка позивачки, а тому, суд доходить висновку, що відсутні правові підстави для визнання позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи викладене та оцінюючи встановлені факти та обставини, суд вважає, що відповідач відмовляючи позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, та не підлягають задоволенню.

З огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено та відсутні витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз, жодні судові витрати не компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (довідка про звернення за захистом в Україні № 014118, місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Державної міграційної служби України (, місце знаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано « 18» березня 2025 року.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.