Справа № 440/521/25
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/521/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костенко Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, в якій просить:

- визнати бездіяльність Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо визначення категорій працівників виробничого підрозділу "Локомотивне депо Кременчук" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця", які підлягають попередньому (періодичному) медичному огляду у 2025 році, та складання акту визначення категорій цих працівників згідно з Порядком проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я від 21 травня 2007 №246, протиправною;

- зобов`язати Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці визначити категорії працівників виробничого підрозділу "Локомотивне депо Кременчук" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця", які підлягають попередньому (періодичному) медичному огляду у 2025 році, та скласти акт визначення категорій цих працівників згідно з Порядком проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я від 21 травня 2007 №246.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем допущено бездіяльність щодо визначення категорій працівників виробничого підрозділу "Локомотивне депо Кременчук" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця", які підлягають попередньому (періодичному) медичному огляду у 2025 році, та складання акту визначення категорій цих працівників.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

04.02.2025 відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що позивачем не надано необхідних документів (інформації), зокрема, протоколи лабораторних досліджень на професії .

Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що виробничим підрозділом "Локомотивне депо Кременчук" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця" (далі виробничий підрозділ позивача) 25.09.2024 було направлено лист № ТЧ-6-01-17/171 до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці з проханням визначити категорії працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду, та скласти відповідний акт визначення категорій працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду. До листа були додані: довідка щодо облікової чисельності працівників виробничого підрозділу позивача станом на 01.10.2024; витяг зі штатного розпису виробничого підрозділу позивача; копії протоколів лабораторних досліджень умов праці з визначенням шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу на конкретних робочих місцях працівників (які у 2023 році були доставлені відповідачу особисто на руки).

У відповідь на лист № ТЧ-6-01-17/171 від 25.09.2024 від відповідача було отримано лист № ПНС/2.1/15534-24 від 21.10.2024 "Щодо визначення категорії працівників" від першого заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці В. Резчика, де у визначенні категорій працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду, та складенні акту визначення категорій працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду, було відмовлено. Зазначено про необхідність надання відповідачу протоколів лабораторних досліджень умов праці на ряд професій.

Виробничим підрозділом позивача 25.09.2024 було направлено лист № ТЧ-6-01-17/172 до відповідача з проханням визначити категорії працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду, та скласти відповідний Акт відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я від 21 травня 2007 № 246. До листа були додані: довідка щодо облікової чисельності працівників виробничого підрозділу позивача станом на 01.10.2024; витяг зі штатного розпису виробничого підрозділу позивача; копії протоколів лабораторних досліджень умов праці з визначенням шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу на конкретних робочих місцях працівників (які у 2023 році були доставлені відповідачу особисто на руки).

У відповідь на лист № ТЧ-6-01-17/172 від 25.09.2024 від відповідача було отримано лист № ПНС/2.1/15538-24 від 21.10.2024 "Щодо організації медичних оглядів" від Першого заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці В. Резчика, де зазначено, що документи щодо визначення категорій працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду знаходяться на розгляді і що за результатами розгляду буде надана відповідь.

22.10.2024 виробничий підрозділ позивача звернувся до відповідача з листом № ТЧ-6-01-17/179, де просив погодити акт визначення категорій працівників, що підпадають під дію шкідливих чи небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу та підлягають попередньому (періодичним) медичним оглядам у 2025 році. До листа було додано акт визначення категорій працівників, що підпадають під дію шкідливих чи небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу та підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду по виробничому підрозділу від 22.10.2024.

У відповідь на лист № ТЧ-6-01-17/179 від 22.10.2024 від відповідача було отримано лист № ПНС/2.1/16859-24 від 12.11.2024 "Щодо визначення категорії працівників" від Першого заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці В. Резчика, де зазначено, що виробничим підрозділом позивача не надано для розгляду дані лабораторних досліджень умов праці та перелік посад по структурним підрозділам виробничого підрозділу і що необхідно надати протоколи лабораторних досліджень умов праці на конкретні робочі місця.

29.11.2024 виробничий підрозділ позивача звернувся до відповідача з листом № ТЧ-6-01-17/192, де просив повторно погодити акт визначення категорій працівників, що підпадають під дію шкідливих чи небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу та підлягають попередньому (періодичним) медичним оглядам у 2025 році. До листа були додані: акт визначення категорій працівників, що підпадають під дію шкідливих чи небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу та підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду по виробничому підрозділу від 22.10.2024; витяг зі штатного розпису виробничого підрозділу позивача; копії протоколів лабораторних досліджень умов праці з визначенням шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу на конкретних робочих місцях працівників (які у 2023 році були доставлені відповідачу особисто на руки).

У відповідь на лист № ТЧ-6-01-17/192 від 29.11.2024 від відповідача було отримано лист № ПНС/2.1/19365-24 від 20.12.2024 "Щодо визначення категорії працівників" від Першого заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці В. Резчика, яким відмовлено у визначенні категорій працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду та складенні акта визначення категорій працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду, та зазначено, що виробничому підрозділу позивача необхідно надати протоколи лабораторних досліджень умов праці на цілий ряд професій.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Приписами статті 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 169 Кодексу законів про працю України, ч. 1 ст. 17 Закону України "Про охорону праці" роботодавець зобов`язаний за свої кошти забезпечити фінансування та організувати проведення періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці. За результатами періодичних медичних оглядів у разі потреби роботодавець повинен забезпечити проведення відповідних оздоровчих заходів.

Медичні огляди проводяться відповідними закладами охорони здоров`я, працівники яких несуть відповідальність згідно із законодавством за відповідність медичного висновку фактичному стану здоров`я працівника.

Порядок проведення медичних оглядів визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Порядок проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я від 21 травня 2007 № 246, (далі Порядок). У п. 1.1, п. 1.2 Порядку, зокрема, визначено процедуру проведення попереднього (під час прийняття на роботу) та періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці, і те, що він призначений для підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, виду економічної діяльності та їх філій, інших відокремлених підрозділів.

Згідно з п. 2.2 Порядку заклади державної санітарно-епідеміологічної служби щорічно за заявкою роботодавця (його представника), за участю представника первинної профспілкової організації або уповноваженої працівниками особи визначають категорії працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду та до 1 грудня складають Акт визначення категорій працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду за формою, зазначеною у додатку 1 Порядку.

Відповідно до п.п. 27, 34 п. 4 Положення про Державну службу з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96, вона відповідно до покладених на неї завдань проводить моніторинг стану умов праці та здоров`я працівників, що є складовою державного соціально-гігієнічного моніторингу, бере участь в організації медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці.

На сайті Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі відповідач) у розділі "Гігієна праці" (https://pns.dsp.gov.ua/hihiiena-pratsi/#), зазначено, що представники роботодавців у термін до 01.12.2024 повинні надати до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці заяву щодо визначення категорій працівників, які підлягають медичному огляду згідно з Порядком. До заяви додаються: штатний розклад, дані лабораторних досліджень умов праці з визначенням шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу на конкретних робочих місцях працівників.

З метою визначення категорій працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду, роботодавець згідно з п. 3.1 Порядку надає у відділ з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці результати лабораторно інструментальних досліджень умов праці з визначенням шкідливих і небезпечних факторів виробничого середовища та трудового процесу на конкретних робочих місцях працівників, для подальшого погодження Акту визначення контингенту працівників.

Так, відповідно до п. 3.1 Порядку роботодавець організовує лабораторні дослідження умов праці з визначенням шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу на конкретних робочих місцях працівників відповідно до гігієнічної класифікації праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості і напруженості трудового процесу з метою визначення категорій працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду, і подає ці дані відповідній санітарно-епідеміологічній станції.

Підставою для відмови у визначенні категорій працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду, та складенні акту визначення категорій працівників, що підпадають під дію шкідливих чи небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу та підлягають попередньому (періодичним) медичним оглядам у 2025 році, з боку відповідача є відсутність протоколів лабораторних досліджень на ряд посад та професій, які не є професіями та посадами зі шкідливими, важкими або небезпечними умовами праці умовами праці.

Визначення терміну "шкідливі умови праці" міститься у ДСНиП "Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу", затверджених наказом МОЗ України № 248 від 08.04.2014: "стан умов праці, за якого рівень впливу одного чи більше факторів виробничого середовища та/або трудового процесу перевищує допустимий".

Відповідно до Методичних рекомендацій щодо визначення робочих місць, схвалених протоколом Міністерства праці України від 21.06.1995 № 4, робоче місце працівника характеризується наявністю закріпленої зони, технічних засобів (основних виробничих і невиробничих фондів, інструменту, приладів, інвентарю) або їх сукупності, необхідної для виробництва продукції, надання послуг, виконання робіт або установчих функцій.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. З цією метою роботодавець забезпечує функціонування системи управління охороною праці, а саме: організовує проведення лабораторних досліджень умов праці, атестацій робочих місць на відповідність нормативно-правовим актам з охорони праці в порядку і строки, що визначаються законодавством, та за їх підсумками вживає заходів до усунення небезпечних і шкідливих для здоров`я виробничих факторів.

У витягу з листа Департаменту з питань праці Державної служби з питань праці № 1197/2/2.5-ЗВ-24а від 01.08.2024 року, який є у вільному доступі в мережі Інтернет (https://ips.ligazakon.net/document/FN085019), зазначено, що "чинним законодавством у сфері охорони праці не врегульований порядок проведення атестації за НПА (нормативно-правовими актами), форми документів, що складаються за результатами проведення таких атестацій".

Таким чином, єдиним способом установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці, санітарно-гігієнічного дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці є проведення атестації робочих місць за умовами праці.

Проте, терміни "атестація за нормативно-правовими актами з охорони праці" та "атестації робочих місць за умовами праці" не є тотожними.

Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 442 від 01.08.1992, розроблено відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці).

Відповідно до п. 1 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці атестація робочих місць за умовами праці (далі атестація) проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому.

Відповідно до абзацу першого п. 10 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці результати атестації використовуються для розроблення заходів щодо покращення умов праці і оздоровлення працівників та під час визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах, пільг і компенсацій за рахунок підприємств, установ та організацій, обґрунтування пропозицій про внесення змін до списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Враховуючи вищевикладене, атестацію проводять роботодавці з метою забезпечення прав працівників на покращення умов праці, оздоровлення, пенсії за віком на пільгових умовах, інших пільг і компенсацій за рахунок роботодавця.

Згідно з п. 3 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці атестація проводиться згідно з цим Порядком та методичними рекомендаціями щодо проведення атестації робочих місць за умовами праці, що затверджуються Мінсоцполітики і МОЗ.

У п. 6 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці передбачено, що атестація робочих місць, зокрема, передбачає установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією, а у п. 1.4 Методичних рекомендацій Міністерства праці України для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затверджених Постановою № 41 від 1 вересня 1992 року, (далі Методичні рекомендації) зазначено, що атестація робочих місць передбачає дослідження санітарно-гігієнічних факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці.

Відповідно до п. 2.1 Методичних рекомендацій для організації і проведення атестації керівник підприємства видає наказ, в якому: визначає основу і завдання атестації; затверджує склад, голову і секретаря постійно діючої атестаційної комісії, визначає її повноваження, у разі потреби - склад цехових (структурних) атестаційних комісій; установлює терміни і графіки проведення підготовчих робіт у структурних підрозділах підприємства; визначає взаємодію із зацікавленими державними органами і громадськими організаціями (експертизою умов праці, санітарно-епідеміологічною службою); визначає проектні, науково-дослідні установи для науково-технічної оцінки умов праці і участі в розробленні заходів по усуненню шкідливих виробничих факторів.

У п. 2.3 Методичних рекомендацій атестаційна комісія, зокрема: складає перелік робочих місць, що підлягають атестації; визначає обсяг досліджень шкідливих і небезпечних факторів виробничого середовища та організує ці дослідження; прогнозує та виявляє утворення шкідливих і небезпечних факторів на робочих місцях; проводить атестацію і складає перелік робочих місць, виробництв, професій та посад з несприятливими умовами праці.

На виконання п. 2.1 Методичних рекомендацій було видано наказ по виробничому підрозділу позивача "Про організацію проведення чергової атестації робочих місць за умовами праці" № 117 АГ від 04.02.2020.

Після проведення атестації на робочих місцях, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, керуючись також Додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 17 листопада 1997 року № 1290 та постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 року № 461, у виробничому підрозділі позивача у відповідності до п. 2.3 Методичних рекомендацій атестаційною комісією складено перелік робочих місць, які підлягають атестації за умовами праці по виробничому підрозділу позивача (додаток № 1 до наказу № 656 АГ від 03.07.2020).

Тобто, атестаційною комісією роботодавця були визначені конкретні робочі місця зі шкідливими та важкими умовами праці та працівники, які працюють у таких умовах, і підлягають обов`язковим медичним оглядам відповідно до додатку 4 Порядку.

Відповідно до обов`язку роботодавця, передбаченому ст. 13 Закону України "Про охорону праці", п. 3.1 Порядку АТ "Укрзалізниця" організувала лабораторні дослідження умов праці з визначенням шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу на конкретних робочих місцях працівників (які вже визначила атестаційна комісія) відповідно до гігієнічної класифікації праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища.

Відповідними лабораторіями були складені протоколи лабораторних досліджень умов праці, які надавалися відповідачу для складення акта визначення категорій працівників, що підпадають під дію шкідливих чи небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу та підлягають попередньому (періодичним) медичним оглядам у 2025 році.

Відповідач, відмовляючи у складенні акту визначення категорій працівників, що підпадають під дію шкідливих чи небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу та підлягають попередньому (періодичним) медичним оглядам у 2025 році, зазначив, що АТ "Укрзалізниця" необхідно надати протоколи лабораторних досліджень на професії, серед яких відсутні будь-які шкідливі та небезпечні фактори виробничого середовища і трудового процесу, які наведені у Додатку 4 до Порядку.

Так, відповідач на власний розсуд визначив професії, де, на його думку, існують шкідливі та небезпечні фактори виробничого середовища і трудового процесу, при цьому не навівши їх стосовно визначених ним професій, та не взяв до уваги існуючий порядок визначення конкретних робочих місць, на яких проводяться лабораторні дослідження умов праці з визначенням шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу.

У п.п. 13-15 постанови Верховного Суду від 13 червня 2023 року у справі №560/8064/22 йдеться про те, що частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не надано доказів обґрунтованості відмови у підписанні та складанні акту визначення категорій цих працівників згідно з Порядком проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я від 21 травня 2007 №246, оскільки не мають належного правого обґрунтування.

Відмова відповідача у складенні акту визначення категорій працівників, що підпадають під дію шкідливих чи небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу та підлягають попередньому (періодичним) медичним оглядам у 2025 році, не дає змогу АТ "Укрзалізниця" як роботодавцю відповідно до вимог п. 2.3 Порядку складати конкретні поіменні списки працівників, які підлягають періодичним медичним оглядам, що, у свою чергу, закладам охорони здоров`я нівелює можливість скласти плани-графік їх проведення згідно з п. 2.9 Порядку.

Тобто, нескладений акт визначення категорій працівників, що підпадають під дію шкідливих чи небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу та підлягають попередньому (періодичним) медичним оглядам з боку відповідача, будучи вихідним документом усього Порядку, не дає змогу проводити належним чином дані огляди із суто формальних і не передбачених законодавством підстав. Тим самим, не досягається мета проведення даних оглядів відповідно до п. 1.5 Порядку, яка направлена на збереження здоров`я працівників, які зайняті на роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці.

28.11.2022 Управлінням Держпраці у Полтавській області було складено та підписано акт визначення категорій працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичному огляду у 2023 році. У даному акті передбачені такі ж професії (посади), які подавалися АТ «Укрзалізниця» у 2024 році. Протоколи лабораторних досліджень умов праці з визначенням шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу у 2022 році також надавалися аналогічні наданих у 2024 році.

Таким чином, простежується непослідовність у діях відповідача як суб`єкта владних повноважень, а також наявна протиправна бездіяльність у визначенні категорій працівників, які підлягають попередньому (періодичному) медичному огляду у 2025 році, та складанні акту визначення категорій працівників, які підлягають попередньому (періодичному) медичному огляду у 2025 році, згідно з Порядком.

У постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 342/158/17 суд зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Отже суд дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо визначення категорій працівників виробничого підрозділу "Локомотивне депо Кременчук" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця", які підлягають попередньому (періодичному) медичному огляду у 2025 році, та складання акту визначення категорій цих працівників згідно з Порядком проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я від 21 травня 2007 №246,.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці визначити категорії працівників виробничого підрозділу "Локомотивне депо Кременчук" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця", які підлягають попередньому (періодичному) медичному огляду у 2025 році, та скласти акт визначення категорій цих працівників згідно з Порядком проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я від 21 травня 2007 №246, слід зазначити наступне.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Згідно з абзацом 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи те, що суд не може підміняти Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, якого уповноважено на виконання функцій щодо підписати примірник заключного акту, суд дійшов висновку, що відновлення порушених прав та інтересів позивача у заявленим останнім в прохальній частині позовної заяви спосіб призведе до прямого втручання в функціонування (дискрецію) відповідача.

Основним завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (частини 1, 2 статті 2 КАС України).

При цьому, необхідно зазначити, що у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини застосовує підхід згідно з яким, дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення від 26.10.2000 р. у справі "Hasan and Chaush v. Bulgaria", заява №30985/96).

Суд вважає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, у спірних правовідносинах порушено принцип захисту обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов`язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невід`ємним елементом принципу правової держави та верховенства права.

Як зазначено у справі "Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG", (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі "Yvone van Duyn v. Home Office", принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява №55555/08, п. 74, від 20.05.2010 р., і "Тошкуце та інші проти Румунії2, заява №36900/03, п. 37, від 25.11.2008 р.) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Відповідно до вимог пунктів 3, 4 частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 3, 4 і 10 частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; а може обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. Між тим, суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 24.11.2015 р. у справі №816/1229/14, поміж іншого, вказано, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. по справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 р. по справі №826/14016/16, від 11.02.2019 р. по справі №2а-204/12, від 18.06.2020 р. по справі №802/1827/17-а).

Таким чином, з метою повного захисту прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці вчинити дії у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України в частині визначення категорії працівників виробничого підрозділу "Локомотивне депо Кременчук" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця", які підлягають попередньому (періодичному) медичному огляду у 2025 році, та складання акту визначення категорій цих працівників згідно з Порядком проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я від 21 травня 2007 №246.

Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 3028,00 грн, що зарахований до спеціального фонду Державного бюджету України.

Інші судові витрати у справі відсутні.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з цим, як визначено частиною восьмою цієї статті, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

А відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Оскільки передумовою для виникнення цього спору є протиправна бездіяльність відповідача, а позов носив немайновий характер, суд вважає за необхідне стягнути судові витрати позивача у повному розмірі.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" (вул. Є. Котляра, 7, м.Харків, ) до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (вул. Ю. Матвійчука, 119, м.Полтава, ) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо визначення категорій працівників виробничого підрозділу "Локомотивне депо Кременчук" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця", які підлягають попередньому (періодичному) медичному огляду у 2025 році, та складання акту визначення категорій цих працівників згідно з Порядком проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я від 21 травня 2007 №246.

Зобов`язати Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці вчинити дії у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України в частині визначення категорії працівників виробничого підрозділу "Локомотивне депо Кременчук" регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця", які підлягають попередньому (періодичному) медичному огляду у 2025 році, та складання акту визначення категорій цих працівників згідно з Порядком проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я від 21 травня 2007 №246.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (вул. Ю. Матвійчука, 119, м.Полтава, ) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південна залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" (вул. Є. Котляра, 7, м.Харків, ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім гривень).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Г.В. Костенко