Справа № 260/3254/24
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2025-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 березня 2025 рокум. Ужгород№ 260/3254/24

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Луцович М.М.,

при секретарі Пішта І.І.,

за участю сторін:

представник позивача Кушнір Н.П.,

представник відповідача 1 Андращук Д.С.,

представник відповідача 2 Віхнін А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства юстиції України (вул. Архітектора Городецького, буд.13, м. Київ, 01001, ), Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» (вул. Довженка, буд. 8А, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про скасування наказу, поновлення на службі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)», в якому просить:

1) визнати протиправними дії та рішення Міністерства юстиції України щодо незаконного звільнення підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-240005) з Державної кримінальної-виконавчої служби України та посади начальника Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальника арештного дому;

2) визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №587/к від 22 квітня 2024 року про звільнення з 24 квітня 2024 року з Державної кримінальної-виконавчої служби України підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-240005) з посади начальника державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальника арештного дому;

3) поновити підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 з 25 квітня 2024 року на Державній кримінально-виконавчій службі України та посаді начальника Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальника арештного дому або на іншій рівнозначній посаді;

4) стягнути з Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» (88000, Закарпатська обл., місто Ужгород, вул. Довженка, буд. 8, А, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 . р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ), грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом Міністерства юстиції України №587/к від 22.04.2024 року позивача звільнено з посади відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України», пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням з 24 квітня 2024 року. Як зазначає позивач, звільнення зі служби та посади відбулося незважаючи на те, що позивач не мав наміру звільнятись, бажав продовжувати службу та 23 квітня 2024 року своєю заявою відкликав раніше поданий рапорт про звільнення з органів державної кримінально-виконавчої служби. Позивач вказує, що ним з вимушених причин написано рапорт про звільнення за власним бажанням ще в січні 2024 року без вказання дати звільнення, цей рапорт використовувався відповідачами як засіб впливу та маніпулювання. Крім того, вказує, що його звільнено з роботи під час тимчасової непрацездатності. Позивач не погоджується з такими діями відповідача, вважає, що його звільнено з посади начальника Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальника арештного дому незаконно, з очевидними, грубими порушеннями вимог ч.2 ст.21 та ч.1 ст.23 Загальної декларації прав людини, ст. 24 Європейської соціальної хартії, ст.43 Конституції України, ст.38 КЗпП України, без будь-яких правових підстав та незважаючи на відкликання ним раніше поданого рапорту про звільнення з органів кримінально-виконавчої служби.

У зв`язку з наведеним, позивач вважає наказ про звільнення ОСОБА_1 протиправним, просить такий скасувати, поновити позивача на посаді начальника Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальника арештного дому та стягнути з Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.

28 травня 2024 року Державною установою «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого щодо позовних вимог заперечує у повному обсязі. Зазначає, що 23.04.2024 року позивач подав рапорт до державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)», який зареєстрований в журналі реєстрації вхідних документів за № 1105 від 23.04.2024 року, в якому зазначив, що з 23.04.2024 року вийшов з лікарняного та приступає до виконання своїх обов`язків. В такому рапорті позивач вказав, що відкликає раніше поданий рапорт про звільнення із займаної посади за власним бажанням. Вказаний рапорт був адресований Міністру юстиції України, тому за вказівкою позивача рапорт № 1105 від 23.04.2024 року разом із супровідним листом було надіслано електронною поштою Міністру юстиції України, начальнику Департаменту з питань виконання кримінальних покарань та начальнику Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції. При цьому рапорт про звільнення за власним бажанням, який зазначається в позовній заяві та в наказі Міністерства юстиції України №587/к від 22.04.2024 року відсутній в матеріалах особової справи та не зареєстрований у жодному журналі державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)». В подальшому на електронну адресу державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» надійшов наказ Міністерства юстиції України № 587/к від 22.04.2024 року про звільнення позивача, відповідно до якого відповідачем 2 здійснено всі розрахунки з позивачем у зв`язку із звільненням.

29 травня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від Міністерства юстиції України, в якому у задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції вказав, що 18.04.2024 до Міністерства юстиції України надійшов лист № 71281-32-24 з матеріалами щодо звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 , начальника державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№ 9)» - начальника арештного дому. Наказом Міністерства юстиції України від 22.04.2024 № 587/к «Про звільнення» підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнено 24.04.2024 з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№ 9)» - начальника арештного дому за власним бажанням відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Підставою для звільнення позивача став його рапорт про звільнення за власним бажанням. Відповідач 1 звертає увагу суду, що рапорт позивача про відкликання рапорту про звільнення за власним бажанням надійшов на адресу Мін`юсту 23.04.2024 вх. №73784-11-24, тобто після видання наказу 22.04.2024 «Про звільнення» ОСОБА_1 . Зазначає, що доводи та посилання позивача щодо відсутності наміру звільнення та здійснення на нього тиску є необґрунтованими та безпідставними. При цьому ОСОБА_1 на момент звільнення не перебував на лікарняному, як позивач стверджує у позові, тому не відбулося порушення його прав.

Ухвалою суду від 11.10.2024 закрито пiдготовче провадження в даній адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні представники відповідачів 1, 2 заперечили щодо задоволення позовних вимог. Просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав наведених у відзивах.

На виконання вимог ч. 13 ст. 10 та ч. 1 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Розглянувши подані сторонами докази, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 30 серпня 2022 року по 24 квітня 2024 року проходив службу в Державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№9)». На час звільнення зі служби перебував на посаді начальника державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальник арештного дому (т.1, а.с.94-95).

Позивач подав Міністру юстиції України Денису Малюсьці рапорт без дати про звільнення його з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальник арештного дому за власним бажанням відповідно до п.7 ч. 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до листа Департаменту з питань виконання кримінальних покарань №5793//8/2/15-24 від 18.04.2024 на виконання підпункту 10 пункту 11 Положення про Департамент з питань виконання кримінальних покарань, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.03.2024 №894/5 та згідно листа Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 18.04.2024 №5к/вих./5/3742 на адресу в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України Вікторії Васильчук направлено матеріали щодо звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України підполковника внутрішньої служби Туркалевича Ігоря Зіновійовича, начальника державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальника арештного дому та призначення на посаду начальника державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальника арештного дому полковника внутрішньої служби Микитюка Віталія Васильовича, начальника Управління організації охорони та режиму Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (т.1, а.с.91).

Вказані матеріали щодо звільнення позивача, в тому числі рапорт (без дати) про звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України за власним бажанням надійшли на адресу Міністерства юстиції України 18 квітня 2024 року вх. №71281-32-24, що підтверджується службовою запискою від 22.05.2024 №1106-14.7-24 (т.1, а.с.224-226).

Наказом Міністерства юстиції України №587/к від 22.04.2024 року підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-240005) звільнено 24 квітня 2024 року з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальника арештного дому за власним бажанням відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (т.1, а.с.88).

23 квітня 2024 року на адресу Міністерства юстиції України надійшов рапорт ОСОБА_1 від 23.04.2024, яким останній повідомив про вихід з лікарняного з 23.04.2024 та відкликав поданий раніше рапорт про звільнення за власним бажанням із займаної посади (т.1, а.с.а.с. 221, 222, 223).

Вказаний рапорт ОСОБА_1 від 23.04.2024 залишено відповідачем 1 без розгляду у зв`язку з реалізацією наказу Міністерства юстиції України №587/к від 22.04.2024 року.

Вважаючи наказ Міністерства юстиції України №587/к від 22.04.2024 року протиправним, з метою відновлення порушених прав, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає таке.

За приписами ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року №2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначається Законом України «Про Національну поліцію».

Згідно з частиною першою статті 48 Закону України «Про Національну поліцію» призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Підстави для звільнення зі служби в поліції визначені статтею 77 Закону України «Про Національну поліцію», пунктом 7 частини першої якої визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Приписами частини першої статті 60 цього ж Закону визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Пункт 5 частини першої статті 40 цього Кодексу передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Пунктом 4 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

За підпунктом «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - «Положення №114»), особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно пункту 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Відповідно до пункту 24 цього Положення 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Аналізуючи вищенаведені правові норми суд вказує, що Закон України «Про Національну поліцію» не визначає умов щодо строків розгляду рапорту про звільнення за власним бажанням, як і строків реалізації такого рапорту шляхом видання наказу про звільнення.

Разом з тим, пунктом 68 Положення №114, положення якого поширюються на позивача, визначено термін попередження особою свого прямого начальника про бажання звільнитися, який складає три місяці.

Відтак суд зауважує, що до спірних правовідносин застосовуються приписи пункту 68 Положення №114 як спеціального нормативно-правового акту у питанні регулювання терміну попередження позивачем про звільнення за власним бажанням, який, на відміну від КЗпП України, становить не два тижні, а три місяці.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем подано Міністру юстиції України рапорт про звільнення його з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальник арештного дому за власним бажанням відповідно до п.7 ч. 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Суд враховує, що вказаний рапорт не містить дати його написання, а тому термін попередження позивачем про бажання звільнитися, суд вважає за необхідне обчислювати з моменту отримання такого рапорту уповноваженою особою на звільнення позивача, якій, зокрема, і адресовано рапорт, а саме: Міністерством юстиції України.

Як вже встановлено судом відповідно до листа Департаменту з питань виконання кримінальних покарань №5793//8/2/15-24 від 18.04.2024 на виконання підпункту 10 пункту 11 Положення про Департамент з питань виконання кримінальних покарань, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.03.2024 №894/5 та згідно листа Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 18.04.2024 №5к/вих./5/3742 на адресу в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України Вікторії Васильчук направлено матеріали щодо звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України підполковника внутрішньої служби Туркалевича Ігоря Зіновійовича, начальника державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальника арештного дому та призначення на посаду начальника державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальника арештного дому полковника внутрішньої служби Микитюка Віталія Васильовича, начальника Управління організації охорони та режиму Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (т.1, а.с.91).

Вказані матеріали щодо звільнення позивача, в тому числі рапорт про звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України за власним бажанням надійшли на адресу Міністерства юстиції України 18 квітня 2024 року вх. №71281-32-24, що підтверджується службовою запискою від 22.05.2024 №1106-14.7-24 (т.1, а.с.224-226).

З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що 18 квітня 2024 року, тобто дата отримання відповідачем 1 рапорту позивача про звільнення, є датою попередження позивача про бажання звільнитися з органів кримінально-виконавчої служби.

Крім того, необхідно зазначити, що у межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Тому видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Натомість, за змістом наведеного законодавчого припису, до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 9 серпня 2019 року у справі №815/1490/16 та від 22 листопада 2019 року у справі №813/740/17.

Як випливає зі встановлених судом обставин, позивач не зазначав у рапорті (без дати) строку чи дати, з якої бажав бути звільнений, а отже окремої домовленості щодо дати звільнення сторони не досягли.

Суд зазначає, що у відносинах звільнення за власним бажанням діє правило за яким, звільнення у порядку пункту 68 Положення є одностороннім волевиявленням працівника, який подав рапорт про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту може його відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, і він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин. Інших строків щодо звільнення за власним бажанням у Положенні не встановлено.

З урахуванням приведених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що подання позивачем рапорту про необхідність його звільнення зі служби не вказує на обставини щодо досягнення сторонами беззаперечної домовленості про звільнення позивача у певно визначений день до закінчення тримісячного строку.

Верховний Суд України у постановах від 5 грудня 2011 року у справі №21-236а11, від 29 травня 2012 року у справі №21-122а12, від 10 липня 2012 року у справі №21-136а12, усуваючи розбіжності у судовій практиці щодо застосування пункту 68 Положення №114, дійшов висновку, що до закінчення тримісячного строку попередження відповідні особи мають право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк.

Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим статусом працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку тощо.

Отже, позивач протягом трьох місяців з 18.04.2024 мав право подати заяву на відкликання поданого рапорту про звільнення, що і було зроблено позивачем 23.04.2024.

Натомість відповідач 1, видавши наказ №587/к від 22.04.2024 про звільнення ОСОБА_1 з 24 квітня 2024 року, тобто до закінчення тримісячного строку, встановленого пунктом 68 Положення №114, позбавив його можливості скористатися своїм правом на відкликання поданого рапорту про звільнення за власним бажанням.

За вказаних обставин, правого регулювання, зазначених висновків Верховного Суду України, від яких Велика Палата Верховного Суду не відступала і які підтримуються сталою практикою Верховного Суду, звільнення ОСОБА_1 наказом №587/к від 22.04.2024 не можна вважати правомірним, оскільки прийняття вказаного наказу було передчасним.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2019 року у справі №810/3376/16, від 20 травня 2020 року у справі №804/868/16 та від 15 лютого 2021 року у справі № 160/3607/19.

Окрім наведеного, суд вказує, що рапорт позивача про звільнення із займаної посади містить прохання позивача звільнити його зі служби за власним бажанням, що в свою чергу відповідає положенню підпункту «ж» пункту 64 Положення №114, який передбачає звільнення позивача зі служби за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, про що він зобов`язаний повідомити прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення.

Згідно з підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням виключно при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Натомість, як слідує із змісту рапорту позивача про звільнення (без дати) ним не зазначено жодних поважних причин, які перешкоджали йому виконання службових обов`язків, наявність яких могло бути беззаперечною підставою для звільнення позивача відповідачем 1.

В ході розгляду справи представник позивача повідомила, що позивачем з вимушених причин написано рапорт про звільнення за власним бажанням, який використовувався відповідачами як засіб впливу та маніпулювання, однак суд відхиляє такі твердження позивача з огляду на відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Разом з тим у матеріалах справи також відсутні докази з`ясування відповідачем 1 поважних причин, які перешкоджали позивачу виконувати службові обов`язки та потребували звільнення позивача за власним бажанням.

Отже, в порушення приписів підпункту «ж» пункту 64 Положення №114 відповідачем 1 не було з`ясовано обставини того, які саме наявні поважні причини перешкоджали позивачу виконувати службові обов`язки та потребували звільнення позивача за власним бажанням.

Суд також враховує, що 23 квітня 2024 року позивачем подано рапорт про вихід з лікарняного та відкликання поданого раніше рапорту про звільнення за власним бажанням із займаної посади, однак такий всупереч Положенню №114 залишено відповідачем 1 без розгляду у зв`язку з реалізацією наказу Міністерства юстиції України №587/к від 22.04.2024 року.

Ураховуючи викладене суд вважає, що оскаржуваний наказ відповідача 1 про звільнення зі служби позивача 24.04.2024 року до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту є передчасним та таким, що направлений на позбавлення гарантованого права на відкликання раніше поданого рапорту на звільнення та продовження служби позивачем.

За приведених обставин, оскаржуваний наказ відповідача 1 від №587/к від 22.04.2024 про звільнення позивача зі служби за власним бажанням є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з тим, що стосується вимоги позовної заяви про визнання протиправними дій Міністерства юстиції України щодо незаконного звільнення позивача, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні такої, виходячи з наступного. У відповідності до визначення, наведеного у Науково-практичному коментарі до Кодексу адміністративного судочинства України, дія - активна поведінка органу чи посадової особи, та об`єктом оскарження може бути як одноразова, так і триваюча дія, яка порушує права чи інтереси позивача. Наслідком розв`язання публічно-правового спору у справах про оскарження рішення є визнання його протиправним та скасування (визнання нечинним) повністю або частково або відмова у задоволенні такої вимоги, при цьому, вимога про визнання протиправними дій по складанню такого рішення не буде мати своїм правовим наслідком задоволення позову в частині визнання протиправним рішення, адже таке право підлягає захисту виключно шляхом пред`явлення вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення, оскільки саме оскарженим рішенням у формі наказу звільнено позивача із займаної посади, тобто, саме вказаним рішенням породжується обов`язок у сфері публічно - правових відносин (а не діями посадових осіб Міністерства юстиції України при прийнятті такого рішення).

Отже, оскільки звільнення позивача оскаржуваним наказом №587/к від 22.04.2024 є протиправним, то відповідно до пункту 24 Положення №114 ОСОБА_1 має право на поновлення на раніше займаній посаді і отримання грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Відносно календарної дати, з якої позивач підлягає поновленню на посаді, суд зазначає, що згідно приписів ст.77 Закону №580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби. Оскільки позивача звільнено з 24.04.2024 року, то цей день вважається останнім днем його служби, а тому позивач підлягає поновленню на службі з 25.04.2024 року на посаді начальника державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальника арештного дому.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у постанові 14.01.2014 року по справі №21-395а13, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку.

Згідно ч.2 ст.23 №2713-IV умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

Згідно ч.5 ст.23 №2713-IV умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Особливості обчислення грошового забезпечення для оплати часу вимушеного прогулу осіб рядового і начальницького складу ДКВС України визначені Порядком виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2018 року №925/5 і зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 березня 2018 року №377/31829 (далі - Порядок №925/5).

За п.8 розділу І Порядку №925/5 при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів цього місяця.

Згідно п.25 розділу І Порядку №925/5 особам рядового і начальницького складу, поновленим на службі або попередній посаді за рішенням суду у зв`язку з незаконним звільненням або переміщенням на іншу посаду, за час вимушеного прогулу виплата здійснюється з розрахунку середньоденного грошового забезпечення, яке особа рядового чи начальницького складу отримувала у місяці незаконного звільнення (за повний календарний місяць служби, що передував незаконному звільненню), або різниці в ньому за час перебування на нижчеоплачуваній посаді.

Аналогічний висновок щодо застосування Порядку №925/5 для обчислення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу особам рядового і начальницького складу ДКВС України викладений у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №360/864/19, від 15 лютого 2021 року у справі №160/3607/19.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100).

Відповідно до п.2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п.3 розділу ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

За п.8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок №925/5.

Тобто, Порядок №925/5 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Враховуючи, що позивача було звільнено з 24.04.2024 року і день звільнення є останнім робочим днем, то вимушений прогул ОСОБА_1 розпочався з 25.04.2024 року та фактично триває до моменту вирішення справи, тобто до 06.03.2025 року (включно).

Тобто, позивачу підлягає виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.04.2024 року по 06.03.2025 року включно, що складає 316 календарних днів.

Як вбачається з вимог пункту 25 розділу І Порядку №925/5 особам рядового і начальницького складу, поновленим на службі або попередній посаді за рішенням суду у зв`язку з незаконним звільненням, за час вимушеного прогулу виплата здійснюється з розрахунку середньоденного грошового забезпечення, яке особа рядового чи начальницького складу отримувала у місяці незаконного звільнення (за повний календарний місяць служби, що передував незаконному звільненню згідно сталої практики Верховного Суду).

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 №12/8/227 від 27.11.2024 грошове забезпечення позивача за останній повний місяць служби, що передував незаконному звільненню (березень 2024 року) становить 19372,50 грн.

З урахуванням кількості календарних днів у березні 2024 року (31 день), середньоденний заробіток позивача становить 624,92 грн. (19372,50 грн. / 31).

Таким чином, стягненню на користь позивача підлягає сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.04.2024 року по 06.03.2025 року включно у розмірі 197 474,72 грн (624,92 грн * 316 календарних днів).

Відповідно до п. 2, п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, ураховуючи приписи статті 371 КАС України, суд дійшов висновку про необхідність звернення рішення суду до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній на час звільнення посаді начальника державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальника арештного дому та стягнення із Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 18747,60 грн (624,92 *30) із відрахуванням із цієї суми обов`язкових податків та зборів.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 6 частини 2 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно до статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Керуючись 242-246, 249, 250, 255, 262, 295, 371 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства юстиції України (вул. Архітектора Городецького, буд.13, м. Київ, 01001, ), Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» (вул. Довженка, буд. 8А, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про скасування наказу, поновлення на службі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України «Про звільнення» №587/к від 22 квітня 2024 року, яким 24 квітня 2024 року звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби України підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-240005) з посади начальника державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальника арештного дому.

Поновити підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 в Державній кримінально-виконавчій службі України на займаній на час звільнення посаді начальника державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальника арештного дому з 25 квітня 2024 року.

Стягнути із Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» (вул. Довженка, буд. 8А, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме: з 25 квітня 2024 року по 06 березня 2025 року у розмірі 197474,72 грн. (сто дев`яносто сім тисяч чотириста сімдесят чотири гривні сімдесят дві копійки), із відрахуванням із цієї суми обов`язкових податків та зборів.

Допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній на час звільнення посаді начальника державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» - начальника арештного дому та стягнення із Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 18747,60 грн (вісімнадцять тисяч сімсот сорок сім гривень шістдесят копійок) із відрахуванням із цієї суми обов`язкових податків та зборів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяМ.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено та підписано 17.03.2025 року.