Справа № 360/400/25
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

18 березня 2025 рокум. ДніпроСправа № 360/400/25

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є., перевіривши матеріали адміністративного позову адвоката Мандрика Владислава Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 26 лютого 2024 року надійшов адміністративний позов адвоката Мандрика Владислава Володимировича (далі - представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) з такими вимогами:

визнати протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 збільшеної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі до 100 000 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно дням участі позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, за періоди з 01.10.2022 по 22.11.2022, з 03.12.2022 по 31.12.2022, з урахуванням фактично сплачених сум;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 збільшену додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно дням участі позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, за періоди з 01.10.2022 по 22.11.2022, з 03.12.2022 по 31.12.2022, з урахуванням фактично сплачених сум.

Ухвалою суду від 03 березня 2025 року позовну заяву залишено без руху, запропоновано позивачу (представнику позивача) усунути недоліки позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням підстав для поновлення строку та доказами поважності причин його пропуску.

13 березня 2025 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків, в якій заявлено клопотання про поновлення строку на звернення до суду з цим, в обгрунтування якого зазначено наступне.

Наразі Указом Президента України, затвердженого Законом № 4220-IX від 15.01.2025, «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», передбачено продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 8 лютого 2025 року строком на 90 діб, отже воєнний стан діє.

Крім того, згідно рекомендації Ради Суддів України від 02 березня 2022 року щодо роботи судів в умовах воєнного стану визначено, що процесуальні строки по можливості продовжуються щонайменше до закінчення воєнного стану.

Тому введення в Україні режиму воєнного стану 24 лютого 2022 року на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та подальше продовження режиму воєнного стану, на думку представника позивача є об`єктивною та поважною причиною пропуску процесуальних строків, встановлених законом та судом.

у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom, заява №4451/70, пункти 28-36) Європейським судом з прав людини було визначено, що право на доступ до суду є одним з аспектів права на суд згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. У цій справі Суд визнав право на доступ до суду як невід`ємний аспект гарантій, закріплених у статті 6, пославшись на принципи верховенства права та недопущення свавілля, покладені в основу більшості положень Конвенції.

Разом з тим, право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», ане «теоретичним чи ілюзорним» (рішення у справі «Беллє проти Франції» (Bellet v. France), заява № 13343/87, пункт 36).

Гарантії права на справедливий суд встановлені також Міжнародним пактом про громадянські і політичні права, прийнятим 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН. Крім того, захист права на доступ до суду включений до Стратегії розвитку системи правосуддя та конституційного судочинства на 2021 - 2023 роки, затвердженою Президента України від 11 червня 2021 року № 231/2021, в якій зазначено, що перешкоди в доступі до суду віднесено до основних проблем у сфері правосуддя.

Представник позивача зауважує, що з метою належного захисту прав військовослужбовця, на адресу відповідача було направлено заяву від 20.01.2025 з вимогами, зокрема щодо: нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 70 000 гривень в розрахунку на місяць у період з 01.10.2022 по 22.11.2022, з 03.12.2022 по 31.12.2022; надання обґрунтованої відповіді про підстави та причини не нарахування та невиплати додаткової винагороди за вищевказаний період; звернення до командира військової частини НОМЕР_2 із проханням надати довідку, за формою, встановленою у додатку до наказів № 392-АГ та № 628-АГ, що підтверджує безпосередню участь ОСОБА_1 у бойових діях чи заходах за період з 01.10.2022 по 22.11.2022, з 03.12.2022 по 31.12.2022.

Відповідь на відповідну заяву отримано адвокатом 30.01.2025, а тому, на думку представника позивача, саме з цього часу відповідачем зафіксовано відмову у нарахуванні позивачу додаткової грошової винагороди.

Оскільки відповідно до частини 4 статті 122 КАС України передбачена можливість досудового порядку вирішення спору, якою позивач скористався, для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме з 30.01.2025.

Отже фактичні обставини свідчать про наявність саме триваючих правовідносин, в яких відповідач (як суб`єкт владних повноважень) протягом певного проміжку часу ухилявся від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) по відношенню до позивача. Відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди з бездіяльністю суб`єкта владних повноважень) розпочинається з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім випадків якщо інше прямо не передбачено законом (частина 2 статті 122 КАС України).

Враховуючи вищезазначене, представник позивача вважає, що строк для звернення позивача із позовною заявою до суду не було пропущено, оскільки позов подано 25.02.2025.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 29 листопада 2024 року у справі №120/359/24 (адміністративне провадження №К/990/14363/24) дійшов висновку, щопротягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи категорію справи, що стосується захисту прав військовослужбовця, інакший підхід буде виявом надмірного формалізму та може розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі викладеного, представник позивача просить суд вважати поважними причини пропуску строку на подання позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

В свою чергу, від предстаника відповідача 17.03.2025 на адресу суду надійшли заперечення на клопотання (заяву) ОСОБА_1 про поновлення строку строку звернення до суду, в обгрунтування яких зазначено таке.

Позивач дійсно проходить службу в лавах Державної прикордонної служби України. Згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі начальника загону) від 18.07.2020 №142-ОС «Про особовий склад» прийнятий на військову службу за контрактом осіб сержантського та старшинського складу.

Згідно наказу начальника загону від 05.08.2023 №508-ОС «Про особовий склад» призначений на посаду лікаря медичного пункту першої прикордонної комендатури швидкого реагування.

Спірні правовідносини виникли у період з 01.10.2022 по 20.01.2023. Предметом оскарження у цій справі є бездіяльність відповідача щодо не нарахування позивачу додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період: жовтня 2022 по січень 2023.

Водночас, виплата спірної додаткової винагороди, зокрема військовослужбовцям, з постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 передбачена на час дії воєнного стану. Вказана додаткова винагорода виплачується на підставі наказів командирів військових частин в поточному місяці за попередній. Сума спірної додаткової винагороди за місяць (у разі залучення до виконання завдань протягом місяця) складає 70 000 тис. грн.

Таким чином, щомісячно отримуючи грошове забезпечення за спірний період, а саме: з 01.10.2022 по 31.10.2022 у листопаді 2022 року, з 01.11.2022 по 30.11.2022 у грудні 2022 року, з 01.12.2022 по 02.12.2022 у січні 2023 року, з 16.12.2022 по 31.12.2022 січні 2023 року та з 01.01.2023 по 20.01.2023 у лютому 2023 року, в меншому розмірі, позивачу було достеменно відомо про факт не нарахування додаткової грошової винагороди (тобто на думку позивача, недоотримуючи, як він вважає, належні йому кошти у розмірі 70 000 тис. грн кожного місяця, це було б не помітно).

Відтак доводи представника позивача про те, що позивачу стало відомо про порушення його права виключно з відповіді НОМЕР_3 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_1 ) від 30.01.2025 за №02.5/М-209/317 є безпідставними та необґрунтованими.

До того ж відповіді від військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 містить в собі виключно відповідь на адвокатський запит про надання інформації, а не відмову відповідача у нарахуванні і виплаті позивачу додаткової грошової винагороди, оскільки з такими вимогами позивач до відповідача не звертався.

Чинним законодавством не передбачено обов`язкового порядку досудового врегулювання спору в спірних правовідносинах. Представником позивача не наведені положення нормативно правових актів, якими визначене обов`язкове досудове врегулювання спору у даних спірних правовідносинах.

Отже, перебіг встановленого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суд розпочався в лютому 2023 та закінчився в травні 2023. Водночас, з позовом позивач звернувся лише 17.02.2025, тобто поза межами встановленого тримісячного строку.

На теперішній час позивач з військової служби не звільнений, продовжує проходити служби, відповідно у відповідача відсутній обов`язок щодо повідомлення про всі нараховані та виплачені суми.

Позивач постійно не залучений до виконання завдань.

30.04.2023 військова частина НОМЕР_4 виключена зі складу сил ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та вибула в межі населеного пункту Черкаси з метою реалізації заходів із переформування НОМЕР_3 прикз та створення на його базі прикз з підвищеною бойовою спроможністю для подальшого виконання завдань визначених відповідними розпорядження в межах ділянки відповідальності (всі накази має гриф обмеження, тому не надаються).

Тобто, з 30.04.2023 всі військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 вибули за межі Донецької та Луганської областей. Місце тимчасової дислокації визначено місто Черкаси.

Крім того, згідно наказу начальника загону від 03.05.2023 №116-ВВ «Про особовий склад» позивач перебував у відпустці за сімейними обставинами в місті Лубни Полтавської області, з 22.08.2023, до виконання службових обов`язків приступив 06.09.2023.

Згідно наказу начальника загону від 22.11.2023 №206-ВВ «Про особовий склад» позивач перебував у щорічній відпустці в місті Чернігові, з 04.05.2023, до виконання службових обов`язків приступив 15.05.2023.

Згідно наказу начальника загону від 03.07.2023 №165-ВВ «Про особовий склад» позивач перебував у щорічній відпустці в місті Чернігові, з 17.07.2023, до виконання службових обов`язків приступив 28.07.2023.

Згідно наказу начальника загону від 09.09.2023 №221-ВВ «Про особовий склад» позивач перебував у щорічній відпустці в смт. Тростянець, Одеської області, з 18.09.2023, до виконання службових обов`язків приступив 28.09.2023.

Згідно наказу начальника загону від 05.07.2024 №171-ВВ «Про особовий склад» позивач перебував у щорічній відпустці в місті Чернігові, з 14.07.2024, до виконання службових обов`язків приступив 29.07.2024

Згідно наказу начальника загону від 02.11.2024 №277-ВВ «Про особовий склад» позивач перебував у щорічній відпустці в місті Чернігові, з 20.11.2024, до виконання службових обов`язків приступив 05.12.2024.

Таким чином, позивач перебуваючи у відпусках мав змогу самостійно або за допомогою адвоката засобами поштового зв`язку або електронною поштою звернутися до суду.

Відповідач зауважує, що до матеріалів справи долучений ордер, з якого вбачається укладення між сторонами договору про надання правової допомоги 17.09.2024. Тобто позивач в цей час не перебував у відпустці, проте це йому не завадило укласти договір про надання правової допомоги. Перебуваючи на військовій службі в Донецькій області позивач уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом, який здійснює своє адвокатську діяльність в межах Одеської області. Так, адвокат може здійснювати свою діяльність незалежно від місяця отримання адвокатського свідоцтва, проте в позові зазначена адреса: місто Одеса. Навряд чи, адвокат прибув десь в Донецьку область укласти договір про надання правничої допомоги.

Відповідно до наданих адвокатських запитів стає зрозумілим, що представник позивача неодноразово звертався із адвокатськими запитами від 26.09.2024, 27.11.2024, 24.12.2024 (до третьої особи) та від 24.10.2023, 20.01.2025, в якому порушенні питання нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою 168.

Разом з тим, звернення до відповідача із адвокатським запитом свідчить, лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, та не змінює момент, з якого позивач мав дізнатися про порушення своїх прав у відповідній частині вимог. Окрім того, адвокат звернувся з адвокатським запитом майже через місяць після укладання договору про надання правової допомоги, при тому, що адвокат Мандрик В.В. спеціалізується на поданні такого роду позовних заяв, тому останньому достеменно відомо суть справи, та причини не виплати.

Позивач посилається на постанову Верховного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 120/359/24, проте не долучає жодного доказу, який би свідчив про дійсну неможливість позивача звернутися до суду самостійно або за допомогою адвоката, про безперервне виконання військового обов`язку, перебування у довготривалих відрядження або лікування. Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебував тричі у відпустці в 2023 році та двічі у 2024 році. В свою чергу, звернувся до Луганського окружного адміністративного суду, який тимчасово розташований у місті Дніпро, місто не входить до районів бойових дій, а робота суду не обмежена, зв`язок (поштовий, Інтернет, мобільний) функціонує безперебійно. Саме з цих підстав, посилання на воєнний стан є неприйнятним.

Також, до матеріалів справи та заяви про поновлення строку звернення до суду не долучені докази безперервного залучення до виконання бойових завдань, або до несення служби. У відповідача вони відсутні, тому, твердження про те, що позивач перебуваючи на військовій службі обмежений у праві пересуватися є неприйнятним. У кожного військовослужбовця є дні відпочинку. Окрім того, протягом 2023, 2024 років позивач чотири рази перебував у відпустках, до виконання бойових завдань позивач не залучався, оскільки особовий склад військової частини перебував на ротації, з 30.04.2023. До того ж постійне перебування на військовій службі (за доводами представника позивача) не завадило в вересні 2024 року звернутися до адвоката не перебуваючи у відпустці.

Додаткова винагорода, установлена постановою №168, виплачується визначеним у ній особам, пропорційно в розрахунку на місяць, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено, або не було здійснено призначення такої додаткової винагороди.

На підставі викладеного, представник відповідача просить суд клопотання про поновлення строків звернення до суду залишити без розгляду, а позов повернути. У разі якщо суд прийде до іншої думки - у задоволенні заяви відмовити, причини, вказані у заяві від 13.03.2025 визнати не поважними, адміністративний позов залишити без розгляду, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Розглянувши клопотання представника позивача про поновлення строку зверненння до суду, суд зазначає таке.

Згідно із частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Відповідно до правових висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 27 квітня 2023 року у справі № 300/4201/22 та від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22, положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці. Положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому до вимог щодо заробітної плати, які виникли до 19 липня 2022 року, відповідно до правового висновку, наведеного у пунктах 29, 33 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 300/4201/22, а також у пунктах 21-22 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, має бути застосована частина друга статті 233 КЗпП у редакції, чинній до 19 липня 2022 року.

Починаючи з 19 липня 2022 року, - дня набрання чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, яким частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у новій редакції, законодавчо був визначений тримісячний строк звернення до суду.

Водночас, відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з наступними змінами) карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19) було встановлено з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

В позовній заяві адвокатом Мандрик В.В. заявлено вимоги щодо нарахування та виплатити позивачу збільшеної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 за період з 01.10.2022 по 22.11.2022, з 03.12.2022 по 31.12.2022.

Отже, строк звернення до суду з даними позовними вимогами обмежений трьома місяцями з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з пунктами другим-третім статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзаци перший, другий пункту 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ).

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 168.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 Постанови № 168 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2022 року № 1146 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168», яка застосовувалася у період з 01 вересня 2022 року по 20 січня 2023 року) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі

Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення (абзац другий).

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) (абзац третій).

Згідно із пунктом 2-1 Постанови № 168 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07 липня 2022 року № 793 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168», яка застосовувалася у період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року) установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

На виконання Указу № 64/2022 та пункту 2-1 Постанови № 168, з метою врегулювання порядку і умов здійснення виплат військовослужбовцям Державної прикордонної служби України додаткової винагороди під час дії воєнного стану, 30 липня 2022 року Адміністрацією Державної прикордонної служби України прийнято наказ № 392/0/81-22-АГ «Про реалізацію вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168» (далі - Наказ № 392-АГ) (підлягав застосуванню з 01 серпня 2022 року до 01 грудня 2022 року).

Згідно із пунктом 11 Наказу № 392-АГ склад органів і підрозділів Держприкордонслужби, які беруть (брали) участь у бойових діях або заходах у відповідних районах ведення бойових дій, визначаються щомісячно наказом Адміністрації Держприкордонслужби відповідно до рішень (наказів, директив, розпоряджень) Головнокомандувача Збройних Сил України.

Інформація про військовослужбовців, відряджених з інших органів та підрозділів Держприкордонслужби, дні їх безпосередньої участі у бойових діях або заходах, передбачених пунктом 2 цього наказу, подаються начальниками органів Держприкордонслужби (органів військового управління (штабів угрупувань військ (сил) або штабів тактичних груп), включених до складу діючих угрупувань військ (сил) Сил оборони держави, до 5 числа щомісячно (у поточному місяці за попередній) в органи, в яких ці військовослужбовці проходять службу, за формою, наведеною у додатку 2 до цього наказу.

Пунктом 12 Наказу № 392-АГ встановлено, що виплата військовослужбовцям додаткової винагороди здійснюється щомісяця (у поточному місяці за попередній) на підставі наказів начальника (командира) органу Держприкордонслужби, а начальникам (командирам) органів Держприкордонслужби на підставі наказів вищих начальників (командирів).

На заміну Наказу № 392-АГ Адміністрацією Державної прикордонної служби України прийнято наказ від 09 грудня 2022 року № 628/0/81-22-АГ «Про реалізацію вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168» (далі - Наказ № 628-АГ) (підлягав застосуванню з 01 грудня 2022 року).

Відповідно до пункту 5 Наказу № 628-АГ виплата додаткової винагороди військовослужбовцям Держприкордонслужби здійснюється щомісяця (у поточному місяці за попередній) на підставі наказів Голови Держприкордонслужби, начальників (командирів) регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, Морської охорони, навчальних закладів, науково-дослідних установ, органів забезпечення, підрозділів спеціального призначення Держприкордонслужби за місцем проходження військової служби, а їх начальникам (командирам) на підставі наказів начальників (командирів) вищого рівня.

Згідно із пунктом 8 Наказу № 628-АГ склад органів і підрозділів Держприкордонслужби, які беруть (брали) участь у бойових діях або заходах у відповідних районах ведення бойових дій, визначаються щомісячно наказом Адміністрації Держприкордонслужби відповідно до рішень (наказів, директив, розпоряджень) Головнокомандувача Збройних Сил України.

Інформація про військовослужбовців, відряджених з інших органів та підрозділів Держприкордонслужби, дні їх безпосередньої участі у бойових діях або заходах, передбачених пунктом 2 цього наказу, подаються начальниками органів Держприкордонслужби (органів військового управління (штабів угрупувань військ (сил) або штабів тактичних груп), включених до складу діючих угрупувань військ (сил) Сил оборони держави, до 5 числа щомісячно (у поточному місяці за попередній) в органи, в яких ці військовослужбовці проходять службу, за формою, наведеною у додатку 2 до цього наказу.

Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2023 року у справі № 200/193/23 сформував висновок, що застосуванню для визначення порядку та умов виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168, у спірний період підлягають накази Адміністрації Держприкордонслужби від 30.07.2022 № 392-/0/81-22-АГ і від 09.12.2022 № 628/0/81-22-АГ.

З наведених вище положень слідує, що додаткова винагорода, передбачена пунктом 1 Постанови № 168 на період дії воєнного стану, є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців, виплата якої здійснюється щомісяця (у поточному місяці за попередній).

Відповідно судом встановлено, що додаткова винагорода з 01.10.2022 по 22.11.2022 мала бути виплачена позивачу за наказом відповідача у листопаді та грудні 2022 року, з 03.12.2022 по 31.12.2022 - у січні 2023 року.

Отже, не отримавши таку додаткову винагороду, позивач мав дізнатися про порушення свого права.

В силу приписів пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України строк на звернення до суду з позовами щодо нарахування та виплати (стягнення) належної заробітної плати, в тому числі й у відносинах публічної служби, був продовжений до завершення карантину, тобто до 30 червня 2023 року.

Відповідно суд вважає, що у позивача строк звернення до суду з цим позовом розпочався з 01 липня 2023 року та сплинув 01 жовтня 2023 року.

Однак до суду з цим позовом позивач звернувся тільки 26 лютого 2025 року, тобто після спливу тримісячного строку звернення до суду, визначеного статтею 233 КЗпП України.

Розглядаючи питання поважності пропуску строку звернення в межах аргументів, наведених представником позивача, суд зазначає таке.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року справі № 809/1087/17 та від 22 листопада 2018 року у справі № 815/91/18.

За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду застосування частини першої статті 121 КАС України, уперше сформульованою у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19, «правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки».

Суд зауважує, що у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України» (№ 3236/03 від 03 квітня 2008 року, §41) «…Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави».

У справі «Ілхан проти Туреччини» (заява № 22277/93 від 27.06.2000 §59), Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму. Воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Тому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані із дійсними, істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

У численній практиці Верховного Суду неодноразово, зокрема у постановах від 11 липня 2019 року у справі № 0940/1181/18, від 31 жовтня 2019 року у справі № 823/1915/18, від 22 січня 2020 року у справі № 826/4464/17, від 16 липня 2020 року у справі № 487/3042/16-а, висловлена позиція, згідно з якою пропуск відповідного строку на звернення до суду через необізнаність щодо прийнятих актів законодавства або байдужість до своїх прав чи небажання скористатися цим правом не є поважними причинами пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.

В обгрунтування наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, представник позивача посилається, зокрема на триваючий режим воєнного стану на території України.

В пункті 58 постанови від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що "введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку".

Отже, введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Питання поновлення або наявності підстав для продовження відповідного процесуального строку вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з доводів, наведених у відповідній заяві.

Суд зазначає, що введення воєнного стану може бути поважною причиною пропущення процесуального строку, якщо це пов`язано не з загальними, а конкретними причинами, що практично, а не теоретично, заважали вчасно виконати процесуальну дію.

Разом з тим, посилаючись на триваючий режим воєнного стану на території України як об`єктивну і поважну причину пропуску строку звернення до суду, представником позивача не наведено жодних обгрунтувань та не надано відповідних доказів на підтвердження того, що воєнний стан вплинув на обов`язок позивача своєчасно звернутися до суду з цим позовом.

Отже, доводи представника позивача щодо введення воєнного стану суд вважає незмістовними та не підтвердженими жодними доказами.

Щодо твердження представника позивача про направлення адвокатом на адресу відповідача заяви від 20.01.2025 з метою належного захисту прав військовослужбовця та отримання відповідної інформації і документів, на яку було отримано відповідь лише 30.01.2025, суд зазначає, що з матераілів позовної справи вбачається, що представник позивача неодноразово звертався із адвокатськими запитами до Військової частини НОМЕР_2 щодо витребування інформації та документів, зокрема 26.09.2024, 27.11.2024 та 24.12.2024.

Безпосередньо до Військової частини представник позивача звертався двічі із заявами від 24.10.2024 та 20.01.2025 про нарахування і виплату позивачу додаткової винагороди відповідно до постанови КМУ № 168 від 28.02.2022. Водночас, цей факт жодним чином не змінює часу, з якого позивач повинен був або міг дізнатись про порушення своїх прав, оскільки грошова винагорода виплачувалась протягом спірного періоду проходження ним служби.

Дата отримання відповіді на заяву представника позивача від 20.01.2025, а саме 30.01.2025, свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, а є лише фактично штучно створеною новою часовою передумовою звернення з позовом до суду.

При цьому, посилання представника позивача на норми частини четвертої статті 122 КАС України щодо досудового врегулювання спору суд вважає необгрунтованими з огляду на те, що чинним законодавством не передбачено обов`язкового порядку досудового врегулювання спору в спірних правовідносинах.

Слід зазначити, що відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 дійсно проходить військову службу з 18.07.2019 та перебуває у розпорядженні Військової частини НОМЕР_1 з 10.03.2020 по теперішній час, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_5 на ім`я позивача.

Позивач є учасником бойових дій згідно посвідчення № НОМЕР_6 від 12.03.2020 ОСОБА_1 . Згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 18.07.2019 № 142-ОС, ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом. Згідно наказу начальника загону від 05.08.2023 №508-ОС - призначений на посаду лікаря медичного пункту першої прикордонної комендатури швидкого реагування.

Верховним Судом у постанові від 24.07.2024 у справі № 760/8560/21 зроблено наступний висновок:

«..Непереборною силою є надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності особи обставина, яку вона хоча і могла передбачити, але не могла попередити. До таких обставин, як правило, відносяться стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі тощо) та соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не є звичайною обставиною, яка хоча і може спричинити певні труднощі для особи, але не виходить за певні розумні рамки, тобто це має бути екстраординарна подія, яка не є звичайною.

Такі висновки наведені в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 757/45756/21-ц.

Сама по собі обставина зарахування відповідача до складу Збройних Сил України не свідчить про пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставини непереборної сили.

Разом з тим, у разі доведення належними та допустимим доказами, що саме обставина перебування на військовій службі під час воєнного стану об`єктивно унеможливила виконанням ним зазначеної процесуальної дії у встановлений законом строк, тобто доведення причинно-наслідкового зв`язку між перебуванням на військовій службі під час воєнного стану та пропуском строку на апеляційне оскарження, така обставина може бути визнана обставиною непереборної сили….».

Суд зауважує, що представником позивача не надано до матеріалів справи жодних доказів на підтвердження об`єктивної неможливості звернення до суду у визначені КАС України строки саме внаслідок перебування на військові службі.

В той же час, із заперечень відповідача судом встановлено, що з травня 2023 року Військова частина НОМЕР_4 виключена зі складу сил ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та вибула в межі населеного пункту Черкаси з метою реалізації заходів із переформування для подальшого виконання завдань, визначених відповідними розпорядження в межах ділянки відповідальності. Тобто, з травня 2023 року всі військовослужбовці Військової частини НОМЕР_1 вибули за межі Донецької та Луганської областей із місцем тимчасової дислокації - АДРЕСА_1 .

При цьому, довідкою Військової частини НОМЕР_2 від 20.01.2023 підтверджена безпосередня участь ОСОБА_1 у бойових діях, зокрема з 01.10.2022 по 31.10.2022, з 01.11.2022 по 22.11.2022 та з 03.12.2022 по 31.12.2022, тоді як до суду позивач звернувся лише 26.02.2025. Інших доказів на підтвердження обставин неможливості позивача своєчасно звернутися до суду з цим позовом, позивачем суду не надано.

Правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29 листопада 2024 року по справі №120/359/24, на які посилається представник позивача, суд вважає незастосовними до спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_2 прийнятий та проходить військову службу за контрактом.

В той же час, Верховний Суд у постанові від 29 листопада 2024 року у справі №120/359/24 сформував правовий висновок щодо застосування положень статей 122 та 123 КАС України у правовідносинах, пропуск процесуального строку у яких пов`язаний саме з призовом по мобілізації до Збройних Сил України для виконання конституційного обов`язку із захисту суверенітету і незалежності Держави Україна, який полягає в наступному.

Проходження особою військової служби, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, може бути підставою для поновлення строку звернення до суду з кількох причин, пов`язаних із особливим статусом військовослужбовців та характером їхньої служби:

1. Обмеження доступу до правової допомоги: під час служби військовослужбовці можуть перебувати у віддалених, в тому числі й небезпечних місцях, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, що обмежує можливість своєчасного звернення до суду.

2. Виконання обов`язків служби: військовослужбовці, особливо в умовах воєнного стану, часто перебувають у стані, коли фізично або психологічно неможливо займатися приватними справами, зокрема ініціювати судові спори.

3. Фактор часу: участь військовослужбовця у довготривалих операціях, навчаннях або відрядженнях може унеможливити дотримання, визначеного процесуальним законом, строку для звернення до суду.

4. Повага до особливого статусу військовослужбовців: враховуючи виконання військовослужбовцями важливої функції із захисту держави, законодавство та судова практика мають враховувати обставини, пов`язані з проходженням військової служби, як вагому підставу для поновлення строку.

5. Обов`язок держави забезпечувати реалізацію принципу рівного доступу до правосуддя: проходження військової служби може суттєво ускладнити реалізацію особами цього права, а отже, з метою належного забезпечення зазначеного принципу, може визнаватися об`єктивною причиною пропуску процесуального строку.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що з травня 2023 року всі військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 вибули за межі Донецької та Луганської областей із визначенням місця тимчасової дислокації - АДРЕСА_1 .

Крім того, наданими до матеріалів справи наказами начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено перебування ОСОБА_1 у відпустках, а саме:

у відпустці за сімейними обставинами в місті Чернігові з 04.05.2023, до виконання службових обов`язків приступив 15.03.2023 (наказ від 03.05.2023 №116-ВВ «Про особовий склад»);

у щорічній відпустці в місті Чернігові з 17.07.2023, до виконання службових обов`язків приступив 28.07.2023З (наказ від 03.07.2023 №165-ВВ «Про особовий склад»);

у щорічній відпустці в смт. Тростянець, Одеської області з 18.09.2023, до виконання службових обов`язків приступив 28.09.2023 (наказ від 09.09.2023 №221-ВВ «Про особовий склад»);

у щорічній відпустці в місті Чернігові з 14.07.2024, до виконання службових обов`язків приступив 29.07.2024 (наказ від 05.07.2024 №171-ВВ «Про особовий склад»);

у щорічній відпустці в місті Івано-Франківськ з 20.11.2024, до виконання службових обов`язків приступив 05.12.2024 (наказ від 02.11.2024 №277-ВВ «Про особовий склад»).

Таким чином, позивач перебуваючи у відпустках мав змогу отримати належну правову допомогу, а також самостійно або за допомогою адвоката звернутися до суду із відповідною позовною заявою. Водночас, з ордеру на надання правової допомоги вбачається, що ОСОБА_1 уклав договір із адвокатом Мандрик В.В. про надання правничої допомоги лише 17.09.2024, а до суду із позовом звернувся 26.02.2025.

Доказів безперервного залучення до виконання бойових завдань, або до несення служби позивачем, суду не надано.

Наведені обставини у своїй сукупності виключають визначені Верховним Судом у постанові постанові від 29 листопада 2024 року по справі №120/359/24 причини, які в спірних правовідносинах пов`язані із особливим статусом військовослужбовця та характером їхньої служби і могли б бути підставою для поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду з цим позовом.

Жодних доказів існування обставин, які були б об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду, представником позивача у клопотанні не наведено, тому суд визнає зазначені представником позивача підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду неповажними та відмовляє у поновленні строку звернення до суду.

Відповідно до частини другої статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно з пунктами 1 та 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху у встановлений судом строк; у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Зважаючи, що наведені представником позивача підстави для поновлення строку звернення до суду визнаються судом неповажними, позовна заява підлягає поверненню позивачу.

Керуючись статтями 123, 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання адвоката Мадрика Владислава Володимировича в інтересах ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Адміністративний позов адвоката Мандрика Владислава Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду у порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяК.Є. Петросян