Справа № 520/7961/24
Суддя: Мороко А.С.
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2025 р. №520/7961/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мороко А.С., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, 24, м. Харків, 61057, м. Харків, 61057, ) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації, викладену в листі від 01.01.2024 року;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби у Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішення про набуття ОСОБА_1 громадянства України прийнято 29.04.2021. У подальшому, ОСОБА_1 11.05.2021 отримав довідку № 14033 про реєстрацію особи громадянином України, 11.06.2021 позивач отримав тимчасове посвідчення громадянина України № НОМЕР_2 строком дії до 29.04.2023. Позивачем було прийнято зобов`язання припинити іноземне громадянство. Іноземним громадянством для позивача є громадянство російської федерації. Відмовитись від такого іноземного громадянства позивач не може, оскільки існують незалежні від нього обставини, що перешкоджають отриманню документа про припинення російського громадянства, а саме: нездійснення процедури припинення громадянства консульствами російської федерації внаслідок припинення їх діяльності в Україні. 21.02.2022 ОСОБА_1 подав до консульства рф у Харкові заяву про вихід із громадянства рф, про що консульство видало відповідну довідку. На запит позивача щодо стану розгляду документів ОСОБА_1 отримав із мзс рф відповідь від 27.10.2022, що заява про вихід із громадянства не була направлена у встановленому порядку до мвс рф та фсб, і рішення за заявою ОСОБА_1 не приймалось. Позивачу на його лист від 12 квітня 2023 року було направлено відповідь ГУДМС у Харківській області від 12.05.2023 щодо повернення декларації про відмову від іноземного громадянства. Позивачем оскаржено таке рішення ГУДМС у Харківській області від 12.05.2023 щодо повернення декларації про відмову від іноземного громадянства. На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2023 у справі № 520/13997/23 ГУ ДМС у Харківській області повторно розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо прийому у нього декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації, з врахуванням висновків суду та листом від 01.01.2024 № К-1687/6/6301-23/6301.7-24-24 відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства за відсутності на те правових підстав. Позивач вважає таку відмову відповідача протиправною та такою, що порушує його права.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2023 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана відповідачу до електронного кабінету через систему "Електронний суд", що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно вимог чинного законодавства. Вказує, що ОСОБА_1 11.05.2021 отримав довідку № 14033 про реєстрацію особи громадянином України. Позивач взяв на себе зобов`язання протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подати до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства рф, виданий уповноваженим на те органом цієї держави. Вказаний документ позивач мав подати до ГУ ДМС в Харківській області до 29.04.2023. Однак, такого документу позивачем подано не було. Натомість було подано декларацію про відмову від іноземного громадянства. Тобто, для виконання взятого на себе зобов`язання позивач не вчинив жодних дій, а декларація про відмову від іноземного громадянства подана без актуальної незалежної причини для її подання, тому така декларація не відповідає нормам чинного законодавства України. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача надала відповідь на відзив, в якому звернула увагу суду, що самого факту подачі заяви про вихід з громадянства рф і невидачі в строк документа є достатнім підтвердженням існування незалежної від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства. І в даному випадку немає значення, чи вчинялись спроби отримати документи іншим способом, чи є чи немає в цьому вини українських органів влади тощо. Згідно формулювань Закону також немає значення, чим обумовлена причина затримки в розгляді питання про вихід з іноземного громадянства, вирішальним є лише факт звернення і факт нерозгляду цього питання іноземною державною. В даному випадку, оскільки позивач звертався до Генерального консульства російської федерації в Харкові із заявою про вихід із громадянства російської федерації, про що консульство видало довідку 21 лютого 2022 року і досі не отримав документа про вихід, що підтверджується поданими документами, свідчить про наявність незалежної від позивача причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства та, відповідно, права на подання декларації замість документа про припинення громадянства рф. В межах даної справи позивач просить суд захистити його права ефективним способом захисту шляхом зобов`язання відповідача прийняти декларацію, так як повторний її розгляд на виконання рішення суду у справі № 520/13997/23 не призвів до відновлення порушеного права позивача. При цьому позивач не просить суд повторно визнати за ним право на подачу декларації, так як це вже зроблено рішенням суду, що набрало законної сили.

Положеннями ч.1 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно ч.2 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України: за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, суд зазначає наступне.

11.02.2021 року ОСОБА_1 звернувся до ГУДМС у Харківській області із заявою щодо оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України».

Підставою для підтвердження права набути громадянство України за територіальним походженням заявник у пункті 5.2 заяви позначив як «рідний брат ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України в м. Харкові».

Вказану заяву від 11.02.2021 було задоволено та 29.04.2021 прийнято відповідне рішення про оформлення ОСОБА_1 громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України».

Власним підписом заявник засвідчив достовірність викладених у заяві відомостей і дійсність документів. Повідомив про обізнаність із тим, що у разі подання завідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів втратить громадянство України на підставі статті 21 Закону України «Про громадянство України».

Під час подання позивачем заяви про набуття громадянства разом із іншими необхідними документами заявник підтвердив зобов`язання припинити громадянство російської федерації протягом двох років з моменту набуття українського громадянства.

11.06.2021 позивач отримав тимчасове посвідчення громадянина України № НОМЕР_2 строком дії до 29.04.2023 р.

Таким чином, враховуючи вимоги зобов`язання про припинення іноземного громадянства, ОСОБА_1 у строк до 29.04.2023 повинен був надати відповідачу документ про припинення громадянства рф.

Однак, як встановлено судом, такого документа ОСОБА_1 не надав.

Натомість направив на адресу ГУДМС у Харківській області супровідний лист, датований 12.04.2023, у якому повідомив про неможливість припинити громадянство рф та наявність у нього підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства.

Так, позивач посилався на те, що 21.02.2022 він подав до консульства рф у Харкові заяву про вихід із громадянства рф, про що консульство видало відповідну довідку. На запит позивача щодо стану розгляду документів ОСОБА_1 отримав із мзс рф відповідь від 27.10.2022, що заява про вихід із громадянства не була направлена у встановленому порядку до мвс рф та фсб, і рішення за заявою ОСОБА_1 не приймалось.

Разом із супровідним листом позивач направив до ГУДМС у Харківській області декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Позивачу на його лист від 12 квітня 2023 року направлено відповідь ГУДМС у Харківській області від 12.05.2023 щодо повернення декларації про відмову від іноземного громадянства.

Позивач, не погоджуючись з такою відмовою ГУ ДМС у Харківській області, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.11.2023 у справі № 520/13997/23 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.07.2023 по справі № 520/13997/23 скасовано. Прийнято постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби у Харківській області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 щодо прийому у нього декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації - з врахуванням висновків суду.

Колегією суддів акцентовано увагу, що неприйняття Генеральним консульством рф у Харкові рішення щодо припинення громадянства рф ОСОБА_1 пов`язане саме з призупиненням діяльності російських закордонних установ в Україні, жодних застережень щодо можливої підстави для відмови у виході з громадянства російської федерації чи скасування такої процедури лист МЗС рф № 28742/кд-гр від 27.10.2022 не містить.

Колегія суддів враховувала, що консульські установи країни агресора, що розміщені на території України, станом на сьогодні закриті та не функціонують, що унеможливлюють отримання документа про припинення громадянства. У той же час, зміни у зв`язку з військовою агресією російської федерації до законодавства щодо неотримання документа при припинення громадянства рф з незалежних причин не вносилися, що ставить позивача у невизначене становище.

Враховуючи вищевикладене, позивач мав повне право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримати документ про припинення громадянства російської федерації наразі не є можливим.

Відповідач, вирішуючи питання щодо прийняття/повернення декларації позивача обмежився лише роз`ясненнями норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства, не прийняв декларацію та не прийняв мотивованого рішення щодо прийняття такої декларації.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначила, що відповідач не розглянув по суті звернення позивача, не надав жодної оцінки підставам подачі ним саме декларації та вказав про необхідність подати документ, неможливість отримання якого по суті і стала підставою для подачі такої декларації.

В подальшому, на виконання вказаного рішення суду, ГУ ДМС у Харківській області повторно розглянуто звернення ОСОБА_1 про прийняття декларації про припинення громадянства російської федерації та листом від 01.01.2024 № К-1687/6/6301-23/6301.7-24-24 роз`яснено, що 26 жовтня 2023 року набув чинності новий федеральний закон від 28.04.2023 «Про громадянство російської федераціі». Згідно з частиною 5 статті 32 нового федерального закону заяву про вихід з громадянства російської федерації подає громадянин російської федерації, який перебуває за межами російської федерації, у дипломатичне представництво або консульську установу. Таким чином, заява з питання виходу з громадянства російської федерації може бути подана в дипломатичне представництво або консульську установу за місцем перебування заявника. Державна міграційна служба діє в межах компетенції та має мету збереження національної безпеки України. Євроінтеграція надавалась виключно громадянам України, породження громадян з подвійним громадянством, особливо з країною визнаною ООН державою агресором є прямою загрозою існування безвізового режиму та інтеграції в Європейський союз. Державний орган повинен дотримуватись принципу пропорційності, а тому оскільки процедура виходу з громадянства російської федерації здійснюється, що підтверджується довідками про вихід з громадянства російської федерації ОСОБА_1 необхідно повторно звернутись з зазначеного питання до дипломатичного представництва або консульську установу. Водночас повідомлено, що з метою законодавчого врегулювання питання можливості виконання взятого іноземцем під час набуття громадянства України зобов`язання про припинення іноземного громадянства в розумні строки та з урахуванням оголошеного військового стану Державною міграційною службою України розроблено проект Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканості України». 07.08.2023 Кабінетом Міністрів України законопроект внесено на розгляд Верховної Ради України. Законопроектом передбачено, що громадянам російської федерації та республіки білорусь, які у період з 24 лютого 2020 року набули громадянство України відповідно до Закону і подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, зобов`язані будуть подати документ про припинення іноземного громадянства протягом року з дня припинення чи скасування воєнного стану, якщо строк виконання такого зобов`язання вже сплив. Враховуючи вищевикладене, на даний час у ГУ ДМС у Харківській області не має правових підстав прийняти декларацію ОСОБА_1 про відмову від іноземного громадянства.

Позивач не погоджується з такою відмовою ГУ ДМС у Харківській області у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства та зазначає, що не має змоги відмовитись від іноземного громадянства, оскільки існують незалежні від нього обставини, що перешкоджають отриманню документа про припинення російського громадянства, а саме: нездійснення процедури припинення громадянства консульствами російської федерації внаслідок припинення їх діяльності в Україні та неможливості звернення до консульських установ, розміщених у третіх країнах. Вказані обставини слугували підставою для звернення до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-III (далі - Закон №2235-III).

Нормами частини першої статті 1 Закону № 2235-III визначено, що громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Статтею 6 Закону № 2235-III визначені підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини 1 вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Відповідно до статті 8 Закону № 2235-III особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається: особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства; іноземцем зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Згідно визначення термінів, наведених у частині першій статті 1 Закону № 2235-III:

зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України;

незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури;

Декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.

Верховний Суд у постанові від 16 травня 2024 року у справі № 580/3264/22 зазначив, що запроваджуючи інститут подання декларації про відмову від іноземного громадянства, законодавець в імперативному порядку, насамперед, зобов`язав іноземця, який звернувся із відповідною заявою до органу ДМС протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подати документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України. Такі дії передбачають активну поведінку іноземця, спрямовану на безпосереднє самостійне вирішення питання щодо отримання ним документу про припинення громадянства (підданства) іншої держави.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначено «Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок № 215).

За правилами пункту 103 Порядку № 215 Державна міграційна служба України, зокрема, перевіряє: відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України; підтвердження документами виконання умов прийняття до громадянства України або виходу з громадянства України.

Пунктами 117, 119 Порядку № 215, передбачено, що у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.

Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу необхідно надати документ про припинення громадянства рф до ГУ ДМС у період, коли триває повномасштабне вторгнення рф на територію України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб було введено в Україні воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє станом на дату розгляду справи судом.

Листом Міністерства закордонних справ України від 13.10.2022 №72/11-612/1-81401 повідомлено Міністерство юстиції України, Кабінет Міністрів України, Офіс Президента України, Апарат Верховної Ради України, відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 № 376, що після письмового повідомлення російській стороні про рішення української сторони розірвати дипломатичні відносини, встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною і рф, здійсненим у м. Мінську 14.02.1992, зазначений міжнародний договір припинив свою дію 24.02.2022.

Порядок розгляду питань громадянства рф регламентується «Положенням про порядок розгляду питань громадянства рф», затвердженим указом президента рф від 14.11.2002 № 1325.

Цим Положенням встановлюються порядок розгляду заяв з питань громадянства рф, прийняття, виконання та скасування рішень із зазначених питань, а також форми заяв та перелік необхідних документів, відповідних конкретним підставам набуття чи припинення громадянства рф.

Положення визначає певні особливості, за умови дотримання яких може бути прийнята заява про вихід з (припинення) громадянства рф.

Вихід з громадянства рф особи, яка проживає на території рф або за її межами, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення цієї особи. У випадках, передбачених статтею 20 Федерального закону, вихід із громадянства рф не допускається.

Представником відповідача залучено до матеріалів справи лист Міністерства закордонних справ рф № 28742/кд-гр від 27.10.2022, в якому ОСОБА_1 повідомлено, що питання стосовно його виходу з громадянства рф не було направлено в установленому порядку для міжвідомчого узгодження з МВС росії і ФСБ росії через припинення діяльності російських закордонних установ в Україні і відповідне рішення не було ухвалене. Роз`яснено, що за наявності у позивача документа, що підтверджує дозвіл на проживання в іноземній державі, він може звернутися з питання виходу з російського громадянства до дипломатичного представництва чи консульської установи рф у третій державі.

У постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 23.11.2023 у справі № 520/13997/23 також надано оцінку вказаному листу Міністерства закордонних справ рф № 28742/кд-гр від 27.10.2022 та з наведеного констатовано, що неприйняття Генеральним консульством рф у Харкові рішення щодо припинення громадянства рф ОСОБА_1 пов`язане саме з призупиненням діяльності російських закордонних установ в Україні, жодних застережень щодо можливої підстави для відмови у виході з громадянства російської федерації чи скасування такої процедури лист МЗС рф № 28742/кд-гр від 27.10.2022 не містить.

Отже, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, розірвано дипломатичні відносини між двома державами. Консульські установи країни агресора, які розміщені на території України, станом на сьогодні закриті та не функціонують. Відтак, позивач позбавлений можливості отримати документ про припинення громадянства рф від дипломатичного представництва чи консульської установи вказаної країни.

Окрім того, позивач позбавлений можливості подати заяву про вихід з громадянства рф до дипломатичного представництва чи консульської установи рф в іноземній державі через відсутність у нього дозволу на постійне проживання у відповідній іноземній державі.

У той же час, зміни у зв`язку з військовою агресією рф до законодавства щодо неотримання документа при припинення громадянства рф з незалежних причин не вносилися, що ставить позивача у невизначене становище.

Таким чином, підсумовуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про те, що позивач вчинив необхідні дії для припинення громадянства рф, однак такі дії не призводять до певних правових результатів з незалежних від позивача причин.

В такому разі, Закон № 2235-III передбачає можливість подання декларації про відмову від іноземного громадянства.

Про вказані обставини позивач повідомив ГУДМС у Харківській області супровідним листом від 12.04.2023, у якому повідомив про неможливість припинити громадянство рф та наявність у нього підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства.

Однак, відповідач під час розгляду звернення позивача щодо прийняття Декларації не надав оцінку обставинам, зазначеним у цьому зверненні, а саме щодо розірвання дипломатичних зв`язків між Україною та рф та призупинення діяльності російських закордонних установ в Україні, а також неможливості реалізації позивачем свого права на звернення із заявою про вихід з іноземного громадянства через відповідні російські закордонні установи в іноземних державах.

Разом з тим, хоч у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України консульські установи держави-агресора в Україні не працюють, однак з початку повномасштабного вторгнення законодавство України не зазнало змін в частині визначення порядку дій та їх послідовності щодо відсутності в особи можливості отримання документа про припинення громадянства такої держави з незалежних від неї причин, що в свою чергу призводить до фактичного порушення прав такої особи.

Дії відповідача щодо відмови у прийнятті Декларації унеможливлюють закінчення процедури прийняття до громадянства України та отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, а також є такими, що порушують права позивача на постійне проживання в Україні та породжують негативні наслідки, а тому є протиправними і належним способом захисту порушених у спірних правовідносинах прав позивача є визнання протиправними дій відповідача.

Щодо дискреційності повноважень органу Міграційної служби у спірних правовідносинах, суд зазначає наступне.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 у справі №21-1465а15, а також у постанові Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №227/3208/16-а.

Водночас, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

До того ж, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Згідно Рішення ЄСПЛ по справі «Рисовський проти України» (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 (заява № 29979/04), принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, оскільки суд констатував поважність причин неотримання позивачем документа про припинення іноземного громадянства (підданства) та протиправність відмови міграційної служби в прийнятті декларації про відмову від громадянства рф та судом визнано протиправною відмову ГУ ДМС України у Харківській області в прийнятті у позивача декларації про відмову від громадянства рф, то інших варіантів поведінки, окрім як прийняти протилежне рішення, відповідач не має, а тому належним та ефективним способом відновлення порушених прав позивача слід зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства від 12.04.2023 замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Приписами частини 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частинами 2, 3 ст. 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 ст. 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

До матеріалів справи на підтвердження складу та розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано копії: договору про надання правничої допомоги № 01/06/23-1 від 01.06.2023, Додаток №3 до договору про надання правової допомоги № 01/06/23-1 від 01.06.2023, опис послуг наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю., рахунок-фактуру №27/03/24.

З огляду на зміст спірних правовідносин та правове регулювання таких, з врахуванням наданих позивачем документів, враховуючи критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката, критерії, з врахуванням яких визначається розмір витрат на оплату послуг адвоката, встановлені частиною 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, а також заперечення відповідача щодо завищення суми витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн., суд приходить висновку, що витрати на правничу допомогу адвоката в загальному розмірі 3000 грн є співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а тому позовні вимог слід задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, 24, м. Харків, 61057, м. Харків, 61057, ) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії- задовольнити.

Визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області () прийняти у ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) декларацію про відмову від іноземного громадянства від 12.04.2023 замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області ().

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області ().

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.С.Мороко