Справа № 640/7744/22
Суддя: Чучко В.М.
Дата ухвалення: 2025-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2025 року Справа№640/7744/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чучка В.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УТН-ГРУП» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, про визнання протиправною та скасування постанови від 08.02.2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УТН-ГРУП» (далі ТОВ «УТН-ГРУП», позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі Департамент ДВС, відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати Постанову про закінчення виконавчого провадження № 65060827 від 08.02.2022 року, винесену державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенком Владиславом Андрійовичем;

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження № 65060827, закінчене на підставі оскаржуваної Постанови про закінчення виконавчого провадження від 08.02.2022.

Позовні вимоги мотивовані тим, що постанова про закінчення виконавчого провадження винесена з порушенням приписів статті 39 Закону України ''Про виконавче провадження», оскільки рішення суду не виконано, тому постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження є передчасною. Крім того, у доступних матеріалах виконавчого провадження у системі «АСВП» відсутні будь-які акти, які б свідчили про проведену державним виконавцем перевірку виконання боржником рішення суду у встановлений п. 2 постанови про відкриття виконавчого провадження термін, що свідчить про порушення державним виконавцем вимог Закону.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі № 640/7744/22 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

У відзиві на позов від 12.07.2022 року представник відповідача зазначив, що оскільки виконавцем були вчинені всі дії, які передбачені ст. 63 Закону України ''Про виконавче провадження'', то постанова про закінчення виконавчого провадження є правомірною. Враховуючи викладене, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04.03.2025 року прийнято до провадження адміністративну справу № 640/7744/22.

10 березня 2025 року до суду надійшов відзив Міністерства юстиції України в інтересах Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому зазначено, що приймаючи спірну постанову державний виконавець виходив з того, що ним вжито усіх необхідних заходів щодо примусового виконання рішення, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», що є підставою для закінчення виконавчого провадження згідно п. 11 частини першої статті 39, Закону України «Про виконавче провадження». У разі невиконання рішення суду, яке не може бути виконане без участі боржника, державний виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Ураховуючи викладене, 08.02.2022 державним виконавцем цілком правомірно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, а тому відсутні правові підстави для її скасування. У зв`язку з чим, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.06.2020 року у справі №640/966/19, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2020 року:

- визнано протиправним та скасовано рішення комісії Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 1014977/33150762 від 06.12.2018 року про відмову у реєстрації податкової накладної № 1 від 02.11.2018 року та зобов`язано Державну податкову службу України прийняти та зареєструвати податкову накладної № 1 від 02.11.2018 року в Єдиному реєстрі податкових накладних датою її фактичного отримання 19.11.2018 року;

- визнано протиправним та скасовано рішення комісії Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 1014978/33150762 від 06.12.2018 року про відмову у реєстрації податкової накладної № 2 від 08.11.2018 року та зобов`язано Державну податкову службу України прийняти та зареєструвати податкову накладної № 2 від 08.11.2018 року в Єдиному реєстрі податкових накладних датою її фактичного отримання 19.11.2018 року;

- визнано протиправним та скасовано рішення комісії Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 1014980/33150762 від 06.12.2018 року про відмову у реєстрації податкової накладної № 3 від 10.11.2018 року та зобов`язано Державну податкову службу України прийняти та зареєструвати податкову накладної № 3 від 10.11.2018 року в Єдиному реєстрі податкових накладних датою її фактичного отримання 19.11.2018 року;

- визнано протиправним та скасовано рішення комісії Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 1014979/33150762 від 06.12.2018 року про відмову у реєстрації податкової накладної № 4 від 14.11.2018 року та зобов`язано Державну податкову службу України прийняти та зареєструвати податкову накладної № 4 від 14.11.2018 року в Єдиному реєстрі податкових накладних датою її фактичного отримання 19.11.2018 року.

На виконання рішення 03.11.2020 року видано виконавчий лист.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 08.04.2021 року відкрито виконавче провадження № 65060827 з примусового виконання виконавчого листа № 640/966/19 виданого 03.11.2020 Окружним адміністративним судом м. Києва про зобов`язання Державної податкової служби України прийняти та зареєструвати податкову накладної № 1 від 02.11.2018 року в Єдиному реєстрі податкових накладних датою її фактичного отримання 19.11.2018 року, податкову накладної № 2 від 08.11.2018 року в Єдиному реєстрі податкових накладних датою її фактичного отримання 19.11.2018 року, податкову накладної № 3 від 10.11.2018 року в Єдиному реєстрі податкових накладних датою її фактичного отримання 19.11.2018 року, податкову накладної № 4 від 14.11.2018 року в Єдиному реєстрі податкових накладних датою її фактичного отримання 19.11.2018 року.

У зв`язку з невиконанням рішення суду боржником 25.08.2021 року державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника у розмірі 5100 грн та повторно зобов`язано виконати рішення суду.

У зв`язку з повторним невиконанням судового рішення державним виконавцем 29.09.2021 року винесено постанову про накладення на Державну податкову службу України штрафу в розмірі 10200 грн за невиконання рішення суду без поважних причин та зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом десяти робочих днів.

23.11.2021 року державним виконавцем направлено до Національної поліції України подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення за фактом умисного невиконання посадовими/службовими особами Державної податкової служби України виконавчого листа № 640/966/19.

08.02.2022 року, керуючись вимогами п. 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 640/966/19, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва 03.11.2020.

Не погоджуючись з винесеною постановою про закінчення виконавчого провадження, оскільки рішення суду не виконано, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

На підставі пункту 1 частини третьої статті 2 КАС України однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства є верховенство права. Згідно із вказаним принципом людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Варто також зауважити, що у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (до прикладу справа «Сук проти України»).

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

З аналізу правових норм, які належить застосувати до спірних правовідносин, можна виснувати, що закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» можливо лише за умови виконання послідовності вказаних виконавчих дій, а саме:

- накладення на боржника штрафу і перевірка стану виконання рішення (у разі невиконання вимог державного виконавця без поважних причин);

- накладення штрафу в подвійному розмірі (у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин);

- звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення немайнового характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження.

При цьому, суд наголошує, що накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.

За цією позицією накладення штрафів та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тож звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника, не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

Отже, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, суд враховує, що Законом № 1404-VIII на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом № 1404-VIII заходи в межах встановлених повноважень.

Крім того, суд звертає увагу, що за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.

Частиною третьою статті 18 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Разом з цим, матеріалами справи не підтверджено виконання державним виконавцем вказаних приписів чинного законодавства.

З огляду на викладене, суд вважає, що постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.12.2022 у справі №340/5200/21, від 08 грудня 2022 року у справі №457/359/21, від 27 березня 2019 року у справі №750/9782/16-а, від 7 серпня 2019 року у справі №378/1033/17, від 4 вересня 2019 року у справі №286/1810/17, від 7 жовтня 2020 року у справі №461/6978/19, від 25 листопада 2020 року у справі №554/10283/18, від 13 грудня 2021 року у справі №520/6495/2020, від 02 листопада 2023 року у справі №580/4398/22.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відновити виконавче провадження № 65060827 закінчене на підставі оскаржуваної Постанови про закінчення виконавчого провадження від 08.02.2022, суд зазначає наступне.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 41 Закону «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, то виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Зазначеною нормою вказаного Закону встановлено обов`язок державного виконавця як поновити виконавче провадження, так і здійснювати заходи примусового виконання рішень, прямо випливають із приписів вказаного Закону (пункт 1 частини другої статті 18, частина перша статті 41 відповідно).

Враховуючи той факт, що рішення у справі суду не отримано державним виконавцем і у суду відсутні докази того, що після скасування постанови про закінчення виконавчого провадження відповідач має намір не відновлювати вказане виконавче провадження, а також те, що зазначеною нормою вказаного Закону прямо встановлено обов`язок державного виконавця як поновити виконавче провадження, так і здійснювати заходи примусового виконання рішень (пункт 1 частини другої статті 18, частина перша статті 41 відповідно), то вимога зобов`язати відповідача відновити виконавче провадження задоволенню не підлягає, оскільки є передчасною, а захисту судом підлягають виключно порушені права.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, суд вважає, що державний виконавець дійшов передчасного висновку про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження. Відтак, наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог щодо її скасування.

Приймаючи до уваги, що позов задоволено частково, у порядку ст. 139 КАС України судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що позивачем при поданні позову сплачено судовий збір у розмірі 2481,00 грн., з відповідача підлягає стягненню 1736,70 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «УТН-ГРУП» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити частково.

2. Скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 08.02.2022 року №75763641, винесену державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (місцезнаходження: 01601, Київська область, місто Київ, вул. Городецького, буд. 13, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УТН-ГРУП» (місцезнаходження: 04123, м. Київ, вул. Світлицького, буд. 35, корпус літ. 3, нежитлові приміщення, 90/7, ) понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1736 (одна тисяча сімсот тридцять шість) гривень 70 копійок.

Судове рішення складено і підписано 17 березня 2025 року.

Рішення суду набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.М. Чучко