Справа № 300/5264/24
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2025-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
"17" березня 2025 р. справа № 300/5264/24
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Матуляка Я.П.,
при секретарі Бойко Л.М.,
представника позивача - Котика Р.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню виданого у справі № 300/5264/24
В С Т А Н О В И В:
06.03.2025 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із заявою про визнання виконавчого листа № 300/5264/24, виданого 03.12.2024, таким, що не підлягає виконанню, у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє Котик Роман Васильович до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій.
Заява вмотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 добровільно виконав судове рішення до прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження. Зазначені обставини добровільного виконання вимог виконавчого листа є підставами для визнання цього виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечив та просив відмовити в її задоволенні. Крім того, вказав на те, що в діях відповідача є ознаки злочину.
Представник заявника в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомляв.
Згідно частини 3 статті 374 Кодексу адміністративного судочинства України неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви.
За таких обставин суд вважає, що розгляд заяви можливий за відсутності представника відповідача.
Розглянувши подану суду заяву, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд зазначає таке.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.09.2024 у справі №300/5264/24 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.06.2024 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 13 ч.1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та прийняти відповідне рішення у відповідності до вимог Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560.

Вказане рішення набрало законної сили 10.10.2024.

03.12.2024 Івано-Франківським окружним адміністративним судом за заявою позивача видано виконавчі листи.

24.01.2025 на виконання рішення суду відповідачем згідно протокольного рішення за №3 відмовлено ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

В той же час, 17.02.2025 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні ВП №77212982 з примусового виконання виконавчого листа № 300/5264/24, виданого 03.12.2024, прийнято постанови: про відкриття виконавчого провадження; про стягнення виконавчого збору; про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження (а.с.85-90).

На думку заявника, факт виконання ним рішення суду є достатньою підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Вирішуючи заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виданого у справі № 300/5264/24, суд зазначає таке.

Статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановленому законом.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом (частина 4 статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України ).

Згідно частини 1 статті 373 Кодексу адміністративного судочинства України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2 статті 374 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Верховний Суд у постанові від 05.11.2020 (справа №752/2391/17 (2а-14/09)), з урахуванням узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах" від 25.09.2015, дійшов висновку, що наведені в ст. 374 КАС України підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові і процесуально-правові. До матеріальних підстав відносяться випадки відсутності обов`язку боржника через його припинення, добровільне виконання боржником поза межами виконавчого провадження чи іншою особою. Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання. Під іншими причинами слід розуміти випадки, коли в апеляційному чи касаційному порядку або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами скасовано чи змінено рішення суду, а виконавчий лист ще не виконаний.

Як зазначалось судом вище, заявник просить визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю у зв`язку з його добровільним виконанням боржником.

В той же час представник позивача категорично заперечує факт добровільного виконання рішення суду та зазначає, що відповідачем при виконанні рішення суду не враховано висновки суду, що є обов`язковою умовою належного виконання такого рішення.

Суд зазначає, що на час розгляду цієї заяви судове провадження перейшло у свою завершальну стадію - виконавче провадження, а тому суд розглядаючи заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, позбавлений можливості давати аналіз виконанню рішення суду у виконавчому провадженні ВП №77212982, оскільки це питання не є предметом спору при розгляді заяви відповідача.

Крім того, суд вважає за доцільне зауважити, що відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України "Про виконавче провадження", розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець закінчує виконавче провадження у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Отже, відповідач не позбавлений права звернутися до державного виконавця із відповідною заявою про закінчення виконавчого провадження та додати відповідні докази.

Крім цього, за умови коли рішення суду (як стверджує боржник) виконане, немає жодних ні фактичних, ні юридичних підстав визнавати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - "Конвенція") людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у рішенні "Юрій Миколайович Іванов проти України" наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Як наслідок суд зазначає, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

У справах "Шмалько проти України", "Іммобільяре Саффі проти Італії" ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа "Сук проти України" та інші).

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить висновку, що у задоволенні заяви відповідача про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню слід відмовити.

Щодо доводів представника позивача про наявність підстав для вжиття заходів щодо притягнення посадових осіб відповідача до кримінальної відповідальності, то суд зазначає, що в даному випадку згідно з вимогами статті 374 КАС України до повноважень суду належить встановлення наявності чи відсутності підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 243, 248, 374 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання виконавчого листа № 300/5264/24, виданого 03.12.2024 таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Апеляційні скарги подаються учасниками справи безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Матуляк Я.П.

Ухвала складена в повному обсязі 18.03.25.