Справа № 420/34510/24
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2025-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суд з вищевказаним позовом у якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі відповідач) щодо не врахування під час призначення позивачу пенсії за вислугою років до загального страхового стажу періодів роботи з 30.07.1987 року по 22.10.1987 року, з 20.07.1991 року по 19.08.1991 року, з 20.08.1991 року по 31.10.1994 року, зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до страхового стажу періоди роботи з 30.07.1987 року по 22.10.1987 року, з 20.07.1991 року по 19.08.1991 року, з 20.08.1991 року по 31.10.1994 року та здійснити перерахунок пенсії з 23.08.2024 року, мотивуючи це тим, що він 23.08.2024 року звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років по досягнення 55 років, та 23.08.2024 року йому було призначено пенсію, проте до його загального страхового стажу не було зараховано періоди роботи з 30.07.1987 року по 22.10.1987 року, з 20.07.1991 року по 19.08.1991 року, з 20.08.1991 року по 31.10.1994 року, через нібито виправлення у даті прийняття на роботу в записі №2, записі №8 та №9 слабка видимість печатки, щодо періоду з 20.07.1991 по 19.08.1991 року причина невідома, та на нього як працівника не слід покладати ризик негативних наслідків за формальні недоліки оформлення записів трудової книжки, якщо недоліки допущені із вини адміністрації підприємства.

Ухвалою судді від 11.11.2024р. відкрито позовне провадження та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

25.11.2024 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов у якому він позовні вимоги не визнає з підстав того, що після призначення пенсії позивач з оскаржуваного питання до відповідача не звертався, тобто досудове врегулювання спору здійснювалось. , а тому вважає, що відсутні правові підстави вважати, що відповідачем допущено будь яку протиправну бездіяльність а звернення до суду є передчасним.

Дослідивши зміст заяв по суті справи, надані до суду письмові докази у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено що 23.08.2024 року ОСОБА_1 1969р.н. звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років по досягнення 55 років, та 23.08.2024 року йому було призначено пенсію, проте до його загального страхового стажу не було зараховано періоди роботи з 30.07.1987 року по 22.10.1987 року, з 20.07.1991 року по 19.08.1991 року, з 20.08.1991 року по 31.10.1994 року, про що свідчить копія форми РС-право яка знаходиться в матеріалах справи.

Згідно записів у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 30.08.1987р. під № 2 міститься запис від 30.07.1987р. про зарахування монтажником систем вентиляції та кондиціювання повітря 3-го розряду на монтажну ділянку №1 ПАТ ОСП №514 «Промвентиляція» згідно наказу №22а-к від 18.07.1987р. та під №3 запис від 22.10.1987р. про звільнення за власним бажанням в зв`язку із призивом до радянської армії наказ №39-к від 27.10.1987р. та у місяці запису № 2 міститься виправлення у даті місяця.

Та суд враховує, що цифра « 7» у колонці «місяць» відповідає місяцю видання наказу про прийняття на роботу позивача -липень, який не містить виправлення, тобто не раніше ніж дата наказу про прийняття на роботу.

Під номером №8 від 20.08.1991 року у трудовій книжці міститься запис про прийняття на роботу МПКП «Бриг» на посаду токар за наказом №57а від 20.08.1991 року, запис №9 звільнений 31.10.1991 року за власним бажанням наказ №15-к зазначена посада прізвище особи її підпис та печатки з нечітким відтиском.

Під записом №6 від 25.08.19990р. у трудовій книжці міститься запис про прийняття в МП «Альфа-Південь» на посаду тесляра за наказом №3 від 25.08.1990р., та під №7 від 19.08.1991 року запис про звільнення за власним бажанням за наказом №46 від 19.08.1991р. стоїть печатка, посада підпис прізвище особи без виправлень та недоліків.

Позивач не погодився з не зарахуванням відповідачем спірних періодів роботи до його страхового стажу та звернувся до суду з позовом.

Джерела права та висновки суду.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частина 3 ст.4 Закону №1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами 1-3 цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач на момент звернення з заявою про призначення пенсії за вислугу років досяг пенсійного віку.

Відповідно до ст.1 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).

Згідно ст.22 Закону №1788-XII, пенсії за віком призначаються довічно, незалежно від стану здоров`я.

Відповідно до ст.56 Закону №1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також: а) будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, п.1-3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі - Порядок №637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, правова норма ст.62 вказаного Закону, передбачає, що основним документом для підтвердження стажу роботи є трудова книжка і лише при її відсутності, або відповідних записів у ній, стаж підтверджується згідно положень Порядку №637.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі №415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі №682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17, від 18 листопада 2022 року у справі № 560/3734/22.

Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 (далі Інструкція №58).

Пунктами 1.1 Інструкції №58 встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

В пунктах 2.3, 2.4 Інструкції №58 закріплено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Пунктом 1.5. Інструкції №58 визначено, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 р. №301 "Про трудові книжки працівників", цією Інструкцією та іншими актами законодавства.

Суд враховує, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Із аналізу вказаних правових норм слідує, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення періодів роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Таким чином, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17, від 21.02.2018 року у справі №687/975/17, від 18.11.2022 року у справі №560/3734/22, від 04.07.2023 року у справі №580/4012/19.

Вказані правові висновки підлягають застосуванню при вирішенні спірних правовідносин в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд також наголошує, що Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а, від 29.03.2019 року у справі №548/2056/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Тобто неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист під час вирішення питання призначення пенсії за віком.

Також, Верховний Суд у постанові від 19.12.2019 у справі №307/541/17 зазначив, що підставою для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Відповідач у відзиві взагалі не зазначив мотивів не врахування ним при прийнятті рішення про призначенні пенсії позивачу певних періодів трудового стажу позивача.

При цьому, заперечення щодо записів трудової книжки саме про факт зайнятості особи на відповідних роботах у спірні періоди у відповідачів відсутні.

Як вже раніше встановив суд у запису під №2 трудовій книжці позивача міститься виправлення місяця прийняття на роботу, проте суд враховує, що водночас він збігається із місяцем видання наказу про прийняття на посаду у якому виправлення відсутні.

Відповідно до ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення», органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обгрунтованість їх видачі.

Отже, перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі або відсутність можливості їх перевірити, самі по собі, не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №672/914/16-а, від 11 липня 2019 року у справі №127/1849/17, від 31 березня 2020 року у справі №127/16245/17.

Суд враховує що дотримання необхідного (справедливого) балансу між суспільними (публічними) та приватними інтересами (принципу пропорційності) є важливою вимогою громадянського суспільства, демократичної, соціальної та правової держави та складовою принципу верховенства права. Одним із критеріїв дотримання такого балансу є: обов`язковість дотримання розумного співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається для захисту суспільного (публічного) інтересу, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Також одним із критеріїв на які перевіряється судом рішення суб`єкта владних повноважень відповідно положень ст.2 КАС України є дотримання необхідного балансу між буть- якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями на досягнення яких спрямоване це рішення.

А тому суд вважає, що в даному випадку відповідачем такий баланс порушений та виправлення у місяці прийняття на роботу не може позбавляти особу права на зарахування всього періоду роботи на підприємстві за цей час.

Це саме стосується й слабого відтиску печатки поставленого посадовою особою підприємства на записі трудовій книжці під №8 та№9.

Щодо періоду стажу з 20.07.1991 по 19.08.1991 року який охоплюється періодом занесеним у трудову книжку під №№6-7, а саме з 25.08.1990 по 19.08.1991 року то відповідач не надав жодних пояснень з цього питання, та суд не вбачає підстав для часткового/вибіркового врахування цього періоду, та жодних недоліків щодо цих записів суд не встановив, а тому відповідачем неправомірно не включений даний період до страхового стажу позивача.

Суд звертає увагу, що наявні у документах на підтвердження трудового стажу формальні неточності, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 25.04.2019 року по справі №593/283/17.

З огляду на викладене, суд вважає підтвердженими періоди роботи позивача з 30.07.1987 року по 22.10.1987 року, з 20.07.1991 року по 19.08.1991 року, з 20.08.1991 року по 31.10.1994 року які містяться у його трудовій книжці, а отже такі що підлягають зарахуванню до його страхового стажу.

З огляду на встановлені судом обставини та докази, суд дійшов до висновку, що відповідачем неправомірно не зарахуванні спірні періоди роботи позивача до страхового стажу та як наслідок зменшений його розмір.

Враховуючи вищевикладене, та неврахування відповідачем усіх обставин при розрахунку страхового стажу при прийнятті рішення про призначення пенсії суд доходить висновку, що такий розрахунок стажу проведений ГУ ПФУ в Одеській області в спірній частині є протиправним, та необґрунтованим.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позову додано квитанцію №9954-5223-7311-3822 від 06.11.2024 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у загальному розмірі 1212,00 грн.

Таким чином з урахування задоволення позовних вимог позивача, суд доходить висновку про необхідність стягнення судового збору сплаченого позивачем з ГУ ПФУ в Одеській області у розмірі 968,96 грн., як за позов поданий через систему Електронний суд.

Керуючись ст.ст.9, 73, 77, 90, 139, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не врахування під час призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років до загального страхового стажу періодів роботи з 30.07.1987 року по 22.10.1987 року, з 20.07.1991 року по 19.08.1991 року, з 20.08.1991 року по 31.10.1994 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 30.07.1987 року по 22.10.1987 року, з 20.07.1991 року по 19.08.1991 року, з 20.08.1991 року по 31.10.1994 року та здійснити перерахунок його пенсії з 23.08.2024 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст.ст.295, 297 КАС України.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) рнокпп НОМЕР_2 .

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83, ).

Суддя Е.А.Іванов Е.А.