Справа № 520/35860/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

17.03.2025 р. справа №520/35860/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі за текстом - Відповідач №1), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі за текстом - Відповідач №2), Комісії з розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, в особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі за текстом - Відповідач №3, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації, адміністративний орган), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство освіти і науки України
проскасування рішення суб'''єкта владних повноважень, спонукання суб"єкта владних повноважень до повторного розгляду звернення зацікавленої особи,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним оформленого повідомленням №16191 від 23.12.2024р. та протоколом Комісії з надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_3 №46 від 18.12.2024р. рішення Лозівського РТЦКтаСП Харківської області з приводу надання ОСОБА_1 відстрочки від призову за мобілізацією; 2) зобов"язати Комісію з надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.11.2023р. з приводу надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.1 ч.3 с.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" з урахуванням рішення суду по справі.

Аргументуючи ці вимоги, зазначав, що має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період у звязку із здобуттям вищої освіти, але рішенням субєкта владних повноважень створені штучні перешкоди у реалізації цього права.

Відповідач №1 та Відповідач №2 про розгляд справи були сповіщено завчасно та належно, але обовязку з подання до суду відзиву на позов та доказів у спростування викладених у позові доводів не виконали.

Третьою особою Міністерством освіти і науки України надано до суду письмові пояснення, де указано, що згідно з інформацією, яка міститься в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, ОСОБА_1 06.09.2022 був зарахований на навчання за освітнім рівнем бакалавра до Національного університету біоресурсів і природокористування України, відрахований 30.12.2022. 14.08.2024 зарахований на навчання за освітнім рівнем фахового молодшого бакалавра до Лозівської філії Харківського автомобільно-дорожнього фахового коледжу. Здобуття освіти на рівні, нижчому ніж рівень попереднього навчання, не вважається послідовним.

Суд, вивчивши доводи позову та аргументи відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_4 ; належить до громадянства України; документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 ; згідно з відомостями Єдиної державної електронної бази з питань освіти - 06.09.2022р. був зарахований на навчання за освітнім рівнем бакалавра до Національного університету біоресурсів і природокористування України, звідки був відрахований - 30.12.2022, а 14.08.2024р. був зарахований на навчання за освітнім рівнем фахового молодшого бакалавра до Лозівської філії Харківського автомобільно-дорожнього фахового коледжу; отримав довідку про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти про те, що поточне здобуття освіти порушує послідовність, визначену ч.2 ст.10 Закону України «Про освіту».

21.11.2024р. заявник подав до Голови Комісії Лозівського РТЦКтаСП Харківської області письмове звернення з приводу надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.1 ч.3 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно з листом Відповідача №1 від 23.12.2024р. №16191 заявник був сповіщений про те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 за зверненням заявника від 21.11.2024р. було прийнято оформлене протоколом від 18.12.2024р. №46 рішення про відмову, оскільки долучена довідка про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти містить відомості про порушення поточним здобуттям освіти послідовності, визначеної ч.2 ст.10 Закону України «Про освіту».

Стверджуючи про вчинення субєктом владних повноважень протиправного управлінського волевиявлення, заявник ініціював даний спір.

Суд знаходить ключовими питаннями у даному спорі відповідь на те: 1) чи набуває особа, котра не вперше реалізує намір на здобуття освіти одного і того ж рівня після першої невдалої/неуспішної спроби право на тимчасове увільнення від виконання публічного обов`язку з приводу захисту Вітчизни у спосіб призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період; 2) чи може бути лист Відповідача №1 від 23.12.2024р. кваліфікований у якості рішення субєкта владних повноважень; 3) чи має субєкт владних повноважень Комісія Лозівського РТЦКтаСП Харківської області правові підстави для прийняття рішення про надання заявнику відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.1 ч.3 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у разі неподання заявником довідки установленої форми про те, що поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної ч.2 ст.10 Закону України «Про освіту».

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Згідно з ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст.23 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.

Як то указано у ч.1 ст.53 Конституції України, кожен має право на освіту.

За приписами ст.ст.17 і 65 Конституції України до згаданих вище обов`язків людини перед суспільством належить обовязок з приводу захисту суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності України у спосіб відбуття військової служби відповідно до закону.

Таким законом є Закон України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обовязок і військову службу", згідно з п.3 ст.1 якого військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обовязок і військову службу" правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом ч.9 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обовязок і військову службу" щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

У розумінні ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обовязок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ч.6 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обовязок і військову службу" військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період є видом військової служби.

Суспільні відносини з приводу виконання громадянами України військового обовязку у спосіб проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період регламентовані приписами Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію".

Згідно з п.1 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" у редакції до внесення змін Законом України від 11.04.2024р. №3633-ІХ призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягали здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Утім, згідно з п.1 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" у редакції Закону України від 11.04.2024р. №3633-ІХ призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України "Про освіту", а також докторанти та особи, зараховані на навчання до інтернатури.

Закон України від 11.04.2024р. №3633-ІХ набрав чинності - 18.05.2024р.

Отже, з 18.05.2024р. у якості обов`язкової кваліфікуючої умови для отримання громадянином України, котрий реалізовував цивільне конституційне право на здобуття освіти тимчасового увільнення від виконання публічного конституційного обовязку із захисту Вітчизни у спосіб проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період законодавець визначив, зокрема, здобуття освіти вищого рівня за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України "Про освіту".

На подальшу реалізацію положень ч.2 ст.22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" Урядом України було видано постанову КМУ від 16.05.2024р. №560 про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі за текстом - Порядок №560).

Згідно з п.62 Порядку №560 здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України "Про освіту", а також докторанти для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період подають до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки довідку про здобувача освіти, сформовану в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, за формою згідно з додатком 9.

Особи, зараховані на навчання до інтернатури, для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період подають до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки документи (копії документів, засвідчених в установленому законодавством порядку), що підтверджують зарахування на навчання до інтернатури згідно з додатком 5.

Здобувачі освіти, які навчаються за державним замовленням у закладах освіти із специфічними умовами навчання, що належать до сфери управління МВС та ДСНС, для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період подають до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки довідку про здобувача освіти за формою згідно з додатком 9, видану закладом освіти із специфічними умовами навчання.

Правила функціонування Єдиної державної електронної бази з питань освіти на подальший розвиток ст.74 Закону України від 05.09.2017р. №2145-VIII "Про освіту" унормовані Положенням про Єдину державну електронну базу з питань освіти (затверджено наказом Міністерства освіти і науки України від 08.06.2018р. №620, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.10.2018р. за №1132/32584; далі за текстом Положення №620).

При цьому, згідно з ч.1 ст.74 Закону України від 05.09.2017р. №2145-VIII "Про освіту" у системі освіти функціонує інтегрована інформаційна система - Єдина державна електронна база з питань освіти (далі за текстом - Електронна база або ЄДЕБО).

Згідно з ч.2 ст.74 Закону України від 05.09.2017р. №2145-VIII "Про освіту" Електронна база містить такі складові: Реєстр суб`єктів освітньої діяльності, Реєстр здобувачів освіти, Реєстр документів про освіту, Реєстр сертифікатів зовнішнього незалежного оцінювання, Реєстр студентських (учнівських) квитків, Реєстр педагогічних, науково-педагогічних працівників, Реєстр сертифікатів педагогічних працівників (далі - публічні електронні реєстри у сфері освіти).

Згідно з п.3 Розділу І Положення №620 ЄДЕБО є інтегрованою інформаційно-телекомунікаційною системою, технічні засоби якої перебувають в межах території України, яка складається з комплексу автоматизованих робочих місць, об`єднаних в єдину інформаційну систему захищеними каналами зв`язку з використанням технології віддаленого доступу, має підключення до мереж зв`язку загального користування з розмежуванням прав доступу, забезпечує захист від порушень цілісності інформації, забезпечує різні види доступності (блокування) відкритої інформації та інформації з обмеженим доступом, вимогу щодо захисту якої встановлено законами. Захист інформації в ЄДЕБО забезпечується шляхом створення комплексної системи захисту інформації з підтвердженою відповідністю.

В ЄДЕБО діє електронна ідентифікація через інтегровану систему електронної ідентифікації з дати, визначеної технічним адміністратором ЄДЕБО.

Відповідно до п.5 Розділу І Положення №620 власником ЄДЕБО та виключних майнових прав на її програмне забезпечення є держава. Розпорядником ЄДЕБО є Міністерство освіти і науки України, технічним адміністратором - державне підприємство «Інфоресурс», що належить до сфери управління розпорядника ЄДЕБО.

Розпорядник ЄДЕБО є володільцем інформації, що міститься в ЄДЕБО.

Підпунктом 2 п.6 Розділу ІІІ Положення №620 передбачено, що в ЄДЕБО вносяться такі дані про фізичних осіб щодо здобувачів освіти - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності); дата народження; тип, серія (за наявності), номер, ким і коли виданий документ, що посвідчує особу (для особи, якій не виповнилось 14 років - свідоцтво про народження; для особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не має документів, що посвідчують особу - довідка про звернення за захистом в Україні); реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності); унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (за наявності); громадянство; стать; серія, номер, ким і коли виданий документ про освіту (науковий ступінь) особи з інформацією про здобуті нею рівень (освітньо-кваліфікаційний (кваліфікаційний) рівень), ступінь освіти, професію, спеціальність та спеціалізацію (у деяких випадках зазначаються напрям підготовки, освітня програма, професійна кваліфікація); про зарахування, відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення за спеціальністю, спеціалізацією, професією; рівень (освітньо-кваліфікаційний (кваліфікаційний) рівень), ступінь освіти, що здобувається, освітня програма; джерело фінансування здобуття освіти; назва факультету (відділення), структурного підрозділу; форма навчання; курс навчання; навчальна група; серія, номер, ким і коли виданий студентський (учнівський) квиток державного зразка особи з інформацією про назву факультету (відділення), структурного підрозділу, номер групи, форму навчання, дату видачі та строк дії квитка, цифрова фотографія (за наявності).

З наведеного слідує, що відомості про те, що поточне здобуття освіти порушує або не порушує послідовності здобуття освіти, визначеної ч.2 ст.10 Закону України "Про освіту" не вносяться до ЄДЕБО.

Функції Міністерства освіти і науки України як розпорядника ЄДЕБО викладені у п.1 Розділу ІV Порядку №620 і не включають прав, повноважень, компетенції чи технічної можливості внесення до ЄДЕБО записів чи відомостей про те, що поточне здобуття громадянином освіти порушує або не порушує послідовності, визначеної ч.2 ст.10 Закону України "Про освіту" або виправлення інформації з даного питання.

Згадані у п.2 Розділу ІV Порядку №620 функції ДП «Інфоресурс» як технічного адміністратора ЄСЕБО також не включають прав, повноважень, компетенції чи технічної можливості внесення до ЄДЕБО записів чи відомостей про те, що поточне здобуття громадянином освіти порушує або не порушує послідовності, визначеної ч.2 ст.10 Закону України "Про освіту" або виправлення інформації з даного питання.

Згідно з п.п.1 п.8 Розділу ІV Порядку №620 суб`єкти освітньої діяльності та їх територіально відокремлені структурні підрозділи (відокремлені підрозділи), що надають освітні послуги у сфері дошкільної, загальної середньої, позашкільної освіти, засновники яких не мають органів управління освітою (суб`єкти освітньої діяльності приватної форми власності), а також професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти, освіти дорослих, в тому числі післядипломної освіти: вносять до ЄДЕБО та підтримують в повному, актуальному та достовірному стані інформацію за переліком, визначеним у пунктах 6-9 розділу III цього Положення (крім інформації про сертифікати зовнішнього незалежного оцінювання, результати зовнішнього незалежного оцінювання, участь у вступних кампаніях до закладів освіти (коли, до яких закладів освіти, на які професії, спеціальності, спеціалізації, рівні, форми навчання особа подавала заяви в електронній формі) та інформації, зазначеної в підпункті 6 пункту 6) для таких суб`єктів освітньої діяльності.

За твердженням третьої особи формування офіційного письмового документа у формі довідки про те, що поточне здобуття громадянином освіти порушує або не порушує послідовності, визначеної ч.2 ст.10 Закону України "Про освіту" за допомогою використання ресурсу ЄДЕБО здійснюється саме відповідними суб`єктами освітньої діяльності.

Достовірність цих тверджень третьої особи заявником у ході розгляду справи не спростована.

Також у ході розгляду справи заявником не спростована достовірність твердження субєктів владних повноважень, згідно з яким відомості про те, що поточне здобуття освіти порушує або не порушує послідовності, визначеної ч.2 ст.10 Закону України "Про освіту" не вносяться до ЄДЕБО.

Водночас із цим, суд відмічає, що приписи Положення №620 взагалі не містять механізмів (як технічних, так і правових) виправлення відомостей сформованих субєктами освітньої діяльності офіційних письмових документів у формі довідки про те, що поточне здобуття громадянином освіти порушує або не порушує послідовності, визначеної ч.2 ст.10 Закону України "Про освіту", що не узгоджується з приписами ч.4 ст.32 Конституції України, де указано, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Суд зазначає, що за правовою природою право на освіту належить до цивільних прав громадянина, а тому під час реалізації цього права підлягають застосуванню положення ч.1 ст.13, ч.2 ст.13, ч.3 ст.13, ч.4 ст.13 Цивільного кодексу України, де указано, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону України від 05.09.2017р. №2145-VIII "Про освіту" кожен має право на якісну та доступну освіту. Право на освіту включає право здобувати освіту впродовж усього життя, право на доступність освіти, право на безоплатну освіту у випадках і порядку, визначених Конституцією та законами України.

Як то указано у ч.2 ст.10 Закону України від 05.09.2017р. №2145-VIII "Про освіту" рівнями освіти є: дошкільна освіта; початкова освіта; базова середня освіта; профільна середня освіта; перший (початковий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; другий (базовий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; третій (вищий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; фахова передвища освіта; початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень вищої освіти; другий (магістерський) рівень вищої освіти; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень вищої освіти.

За визначенням п.23 ч.1 ст.1 Закону України від 05.09.2017р. №2145-VIII "Про освіту" рівень освіти - завершений етап освіти, що характеризується рівнем складності освітньої програми, сукупністю компетентностей, які визначені, як правило, стандартом освіти та відповідають певному рівню Національної рамки кваліфікацій.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України від 05.09.2017р. №2145-VIII "Про освіту" метою вищої освіти є здобуття особою високого рівня наукових та/або творчих мистецьких, професійних і загальних компетентностей, необхідних для діяльності за певною спеціальністю чи в певній галузі знань.

Відповідно до ч.1 ст.53 Закону України від 05.09.2017р. №2145-VIII "Про освіту" здобувачі освіти мають право, зокрема, на збереження місця навчання на період проходження строкової військової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

У розумінні п.5 ч.1 ст.1, п.11 ч.1 ст.1, п.13 ч.1 ст.11, п.19 ч.1 ст.1 Закону України від 01.07.2014р. №2145-VIII "Про вищу освіту" вища освіта - сукупність систематизованих знань, умінь і практичних навичок, способів мислення, професійних, світоглядних і громадянських якостей, морально-етичних цінностей, інших компетентностей, здобутих у закладі вищої освіти (науковій установі) у відповідній галузі знань за певною кваліфікацією на рівнях вищої освіти, що за складністю є вищими, ніж рівень повної загальної середньої освіти; здобувачі вищої освіти - особи, які навчаються у закладі вищої освіти на певному рівні вищої освіти з метою здобуття відповідного ступеня і кваліфікації; компетентність - здатність особи успішно соціалізуватися, навчатися, провадити професійну діяльність, яка виникає на основі динамічної комбінації знань, умінь, навичок, способів мислення, поглядів, цінностей, інших особистих якостей; результати навчання - знання, уміння, навички, способи мислення, погляди, цінності, інші особисті якості, які можна ідентифікувати, спланувати, оцінити і виміряти та які особа здатна продемонструвати після завершення освітньої програми (програмні результати навчання) або окремих освітніх компонентів.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України від 01.07.2014р. №2145-VIII "Про вищу освіту" кожен має право на вищу освіту. Громадяни України мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних закладах вищої освіти на конкурсній основі, якщо певний ступінь вищої освіти громадянин здобуває вперше за рахунок коштів державного або місцевого бюджету, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Право на вищу освіту гарантується незалежно від віку, громадянства, місця проживання, статі, кольору шкіри, соціального і майнового стану, національності, мови, походження, стану здоров`я, ставлення до релігії, наявності судимості, а також від інших обставин. Ніхто не може бути обмежений у праві на здобуття вищої освіти, крім випадків, встановлених Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.5 Закону України від 01.07.2014р. №2145-VIII "Про вищу освіту" передбачено, що підготовка фахівців з вищою освітою здійснюється за відповідними освітніми програмами на таких рівнях вищої освіти: початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень.

Початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти передбачає набуття здобувачами вищої освіти здатності до розв`язування типових спеціалізованих задач у певній галузі професійної діяльності.

Перший (бакалаврський) рівень вищої освіти передбачає набуття здобувачами вищої освіти здатності до розв`язування складних спеціалізованих задач у певній галузі професійної діяльності.

Другий (магістерський) рівень вищої освіти передбачає набуття здобувачами вищої освіти здатності до розв`язування задач дослідницького та/або інноваційного характеру у певній галузі професійної діяльності.

Третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень передбачає набуття здобувачами вищої освіти здатності розв`язувати комплексні проблеми в галузі професійної та/або дослідницько-інноваційної діяльності.

Освітньо-науковий рівень вищої освіти передбачає здобуття особою теоретичних знань, умінь, навичок та інших компетентностей, достатніх для продукування нових ідей, розв`язання комплексних проблем у галузі професійної та/або дослідницько-інноваційної діяльності, оволодіння методологією наукової та педагогічної діяльності, а також проведення власного наукового дослідження, результати якого мають наукову новизну, теоретичне та практичне значення.

Освітньо-творчий рівень вищої освіти передбачає оволодіння методологією мистецької та мистецько-педагогічної діяльності, здійснення самостійного творчого мистецького проекту, здобуття практичних навичок продукування нових ідей і розв`язання теоретичних та практичних проблем у творчій мистецькій сфері.

Частиною 2 ст.5 Закону України від 01.07.2014р. №2145-VIII "Про вищу освіту" визначено, що здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою освітньої програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти: 1) молодший бакалавр; 2) бакалавр; 3) магістр; 4) доктор філософії/доктор мистецтва.

Згідно з ч.1 ст.7 Закону України від 01.07.2014р. №2145-VIII "Про вищу освіту" документ про вищу освіту видається особі, яка успішно виконала відповідну освітню програму та пройшла атестацію.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України від 01.07.2014р. №2145-VIII "Про вищу освіту" встановлюються такі види документів про вищу освіту за відповідними ступенями: диплом молодшого бакалавра; диплом бакалавра; диплом магістра; диплом доктора філософії/доктора мистецтва.

Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених судом обставин спірних правовідносин, суд наголошує, що спір у дійсності виник у сфері виконання заявником як громадянином України конституційного обов`язку із захисту Вітчизни у спосіб проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період під час дії введеного Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 правового режиму воєнного стану, котрий триває і досі.

Тому пріоритет у застосуванні належить віддати приписам п.1 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" у редакції Закону України від 11.04.2024р. №3633-ІХ як належної норми матеріального права з приводу виконання заявником військового обовязку.

В аспекті п.1 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" у редакції Закону України від 11.04.2024р. №3633-ІХ з урахуванням правової природи права на отримання освіти як цивільного права громадянина та визначених ст.13 Цивільного кодексу України вимог до практичної реалізації цього права суд вважає, що під згаданою п.1 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" у редакції Закону України від 11.04.2024р. №3633-ІХ послідовністю як приводом для тимчасового увільнення громадянина від проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період слід розуміти виключно успішне здобуття громадянином відповідного рівня освіти і реалізацію після цього права на отримання вищого рівня освіти.

Натомість, неуспішна спроба здобуття громадянином відповідного рівня вищої освіти, котра не зумовлена дією негативних факторів непереборної та нездоланної сили, порушує згадану у п.1 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" у редакції Закону України від 11.04.2024р. №3633-ІХ послідовність як привід для тимчасового увільнення громадянина від проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, позаяк у силу перелічених вище норм права про безстроковість здобуття освіти громадянином протягом усього життя кількість таких спроб є необмеженою.

При цьому, приписи ч.1 ст.53 Закону України від 05.09.2017р. №2145-VIII "Про освіту" у повному обсязі захищають цивільне право особи на здобуття освіти у разі виконання цією особою публічного обовязку із захисту Вітчизни у спосіб проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період під час дії правового режиму воєнного стану.

У межах спірних правовідносин заявник розпочав здобуття відповідного рівня вищої освіти, але не завершив успішно розпочатого процесу у звязку із відрахуванням з вищого учбового закладу.

Доказів неправомірності означеного відрахування або настання події відрахування з незалежних від заявника причини матеріали справ не містять.

Тому спроба повторного здобуття заявником вищої освіти того ж самого рівня у контексті п.1 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" у редакції Закону України від 11.04.2024р. №3633-ІХ кваліфікується судом у якості порушення визначеної ч.2 ст.10 Закону України від 05.09.2017р. №2145-VIII "Про освіту" послідовності у цілях отримання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією, на особливий період.

Протилежне тлумачення змісту п.1 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" у редакції Закону України від 11.04.2024р. №3633-ІХ із невідворотною неминучістю призведе до створення невиправданої дискримінації у справі виконання військового обовязку у спосіб проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період між громадянами України, котрі діяли добросовісно та доброчесно і з першої спроби здобули відповідний рівень вищої освіти та між громадянами України, котрі розпочавши процес здобуття відповідного рівня вищої освіти, не отримали позитивного результату і наразі прагнуть до використання права на здобуття відповідного рівня вищої освіти з другої спроби у якості тимчасового увільнення від виконання військового обовязку із захисту Вітчизни у спосіб проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період під час дії правового режиму воєнного стану.

Окрім того, протилежне тлумачення змісту наведених норм закону прямо та очевидно суперечить меті прийняття Закону України від 11.04.2024р. №3633-ІХ.

Вирішуючи спір, суд зважає, що правила та механізми військового обліку деталізовані нормами Закону України від 16.03.2017р. №1951-VIII "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів", Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (затверджені постановою КМУ від 30.12.2022р. №1487; далі за текстом - Порядок №1487), Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (затверджено постановою КМУ від 23.02.2022р. №154; далі за текстом - Положення №154), Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (затверджений постановою КМУ від 16.05.2024р. №560; далі за текстом - Порядок №560), Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (затверджені постановою КМУ від 30.12.2022р. №1487; далі за текстом - Правила №1487).

Розглядаючи справу в аспекті обсягу та правової природи повноважень державних органів у справі виконання військового обов`язку, суд зважає на те, що відповідно до п.1 та п.3 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (затверджено постановою КМУ від 23.02.2022р. №154; далі за текстом Положення №154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки у розмінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України і ст.ст.28, 58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №548-ХIV) є єдиноначальним субєктом владних повноважень.

Натомість, Комісія для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) згідно з п.57 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (затверджений постановою КМУ від 16.05.2024р. №560; далі за текстом Порядок №560) та Постійно діюча комісія із встановлення факту здійснення особою постійного догляду при районних, міських держадміністраціях (військових адміністраціях), виконавчих органах сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад згідно з п.61 Порядку №560 є колегіальними державними органами.

Згідно з п.57 Порядку №560 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі: голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу); члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).

Відповідно до п.58 Порядку №560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу (військовозобов`язані СБУ чи розвідувальних органів - голові Комісії в Центральному управлінні або регіональному органі СБУ чи відповідному розвідувальному органі) за місцем перебування на військовому обліку заяву за формою згідно з додатком 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5.

Під час подання заяви військовозобов`язаний пред`являє військово-обліковий документ (військово-обліковий документ в електронній формі). Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації в день її подання.

Стосовно способу виконання військового обовязку в частині військового обліку суд зазначає, що згідно з ч.11 ст.38 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обовязок і військову службу" призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), номерів засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Суд вважає, що використання законодавцем у даному конкретному випадку юридичної конструкції "особисто повідомити" за відсутності чітко обумовленого національним законом України застереження (виключення) означає існування у військовозобов`язаного обовязку особисто прибути із відповідним зверненням до органу військового управління територіального центру комплектування та соціальної підтримки, позаяк у разі подання будь-якого звернення засобами поштового або телекомунікаційного звязку кваліфікаційна ознака особистого повідомлення є відсутньою.

Послідовне запровадження умов для саме такого тлумачення змісту юридичної конструкції "особисто повідомити" згадано законодавцем у п.58 Порядку №560, де указано, що за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу (військовозобов`язані СБУ чи розвідувальних органів - голові Комісії в Центральному управлінні або регіональному органі СБУ чи відповідному розвідувальному органі) за місцем перебування на військовому обліку заяву за формою згідно з додатком 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5.

Під час подання заяви військовозобов`язаний пред`являє військово-обліковий документ (військово-обліковий документ в електронній формі). Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації в день її подання.

Кореспонденція юридичної конструкції "особисто повідомити" із юридичною конструкцією юридичної конструкції "пред`являє військово-обліковий документ" неспростовно та беззастережно виключає будь-який інший спосіб виконання військового обовязку в частині військового обліку окрім особистого прибуття військовозобовязаного до органу військового управління територіального центру комплектування та соціальної підтримки, позаяк у разі подання будь-якого звернення засобами поштового або телекомунікаційного звязку звернута законодавцем до військовозобовязаного вимога про "пред`явлення військово-облікового документу" є явно та очевидно не виконуваною.

Пунктом 60 Порядку №560 визначено, що Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Орган державної влади, інший державний орган здійснює розгляд відповідного запиту протягом п`яти робочих днів з дати його отримання.

Підтвердження достовірності та/або перевірка відомостей, зазначених у заяві, здійснюються шляхом електронної інформаційної взаємодії Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з іншими державними реєстрами або базами (банками) даних.

Комісія зобов`язана розглянути отримані заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи календарних днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом дня, наступного за днем отримання інформації на запити до органів державної влади, інших державних органів.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

У разі коли комісія надіслала відповідні запити до органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, строк розгляду заяви та документів, що підтверджують право військовозобов`язаного на відстрочку, не перевищує 15 календарних днів. У разі неотримання від органу державної влади, іншого державного органу відповіді на запит комісія не пізніше ніж на п`ятнадцятий день з дати реєстрації заяви приймає рішення на підставі поданих заявником документів. Про відсутність відповіді від органу державної влади, іншого державного органу на запит зазначається в протоколі.

Про прийняте комісією рішення заявникові повідомляється у спосіб, зазначений військовозобов`язаним у заяві про надання відстрочки, засобами телефонного, електронного або поштового зв`язку не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.

У разі позитивного рішення військовозобов`язаному видається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою згідно з додатком 6.

Про відмову у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляється письмово із зазначенням причини відмови за формою згідно з додатком 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.

Тож, рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період приймає виключно Комісія як державний колегіальний орган, а не орган військового управління райТКЦтаСП.

Відтак, відсутні правові підстави для обтяження райТЦКтаСП як єдиноначального органу військового управління обовязком виконання повноважень Комісії як державного колегіального органу з приводу надання (або відмови у наданні) відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Суд відзначає, що п.60 Порядку №560 чітко указує, що до суду може бути оскаржено саме рішення Комісії, а не повідомлення органу військового управління за формою згідно з додатком №7 до Порядку №560.

Наведене додатково засвідчує відсутність підстав для визнання протиправним та скасування листа Відповідача №1 від 23.12.2024р. №16191.

Продовжуючи розгляд справи, суд відзначає, що згідно з п.62 Порядку №560 здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України Про освіту, а також докторанти для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період подають до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки довідку про здобувача освіти, сформовану в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, за формою згідно з додатком 9.

У межах спірних правовідносин заявник до Комісії Лозівського РТЦКтаСП Харківської області не подавав згаданої довідки із відомостями про те, що поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної ч.2 ст.10 Закону України «Про освіту».

У ході розгляду справи заявник цієї обставини не заперечує.

Навпаки, визнаючи цю обставину, заявник наполягає на існуванні у субєкта владних повноважень обовязку прийняти рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.1 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" у редакції Закону України від 11.04.2024р. №3633-ІХ і за відсутності такої довідки.

Суд змушений констатувати, що відсутність у матеріалах звернення заявника від 26.11.2024р. належно оформленої довідки про те, що здобуття поточної освіти не порушує послідовності, визначеної у ч.2 с.10 Закону України «Про освіту», обєктивно позбавляє окремого субєкта владних повноважень - Комісію Лозівського РТЦКтаСП Харківської області прийняти рішення про надання відстрочки від призову на військову службу на підставі п.1 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" у редакції Закону України від 11.04.2024р. №3633-ІХ.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, яким на приватну особу покладено додатковий обов`язок у вигляді майнового/фінансового тягаря, зокрема, за критеріями: дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед відповідачем.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону була наведено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку субєктом владних повноважень за наслідками розгляду реально існуючого звернення заявника від 26.11.2024р. не було допущено порушення ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, вчинене за цим зверненням управлінське волевиявлення відповідає обсягу та змісту матеріалів звернення заявника від 26.11.2024р., котрі не містили жодних обєктивних даних про дотримання послідовності здобуття заявником освіти у контексті ч.2 ст.10 Закону України «Про освіту».

Тож, позов заявника належить залишити без задоволення у звязку із відповідністю ч.2 ст.2 КАС України управлінського волевиявлення у формі відмови у наданні відстрочки від призову під час мобілізації за зверненням від 26.11.2024р., відсутністю правових підстав для скасування листа Відповідача №1 від 23.12.2024р. №16191 (котре не є рішенням субєкта владних повноважень).

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав належну оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права та оцінки обставин фактичної дійсності.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, ст.ст.72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко