Справа № 260/1596/25
Суддя: Плеханова З.Б.
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

18 березня 2025 рокум. Ужгород№ 260/1596/25

Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Плеханова З.Б., розглянувши матеріали позовної заяви Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Хустської міської ради Закарпатської області про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

13.03.2025 року Фізична особа підприємнць ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Хустської міської ради Закарпатської області , яким просить:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Хустської міської ради X сесії VIII скликання № 2368 від 21.02.2025 «Про розірвання договорів оренди майна комунальної власності Хустської міської територіальної громади в односторонньому порядку» в частині: розірвати в односторонньому порядку договори оренди нежитлових приміщень, які укладені на користування нежитловими приміщеннями, що розташовані в межах захисної споруди цивільного захисту протирадіаційного укриття комплексу будівель комунального некомерційного підприємства «Хустська центральна лікарня імені Віцинського Остапа Петровича» Хустської міської ради, за адресою: м. Хуст, вул. І.Франка, 113, а саме: Договір оренди нежитлового приміщення №2-22 від 31.01.2022 року на користування вбудованим приміщенням першого поверху будинку ХЛЦ площею 29,6 м.кв. для розміщення торговельних об`єктів з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи, укладений з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (ІПН/РНОКПП: НОМЕР_1 ).

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 31.01.2022 року між орендодавцем Управлінням з питань майна комунальної власності виконавчого комітету Хустської міської ради балансоутримувачем Комунальним некомерційним підприємством «Хустська центральна лікарня імені Віцинського Остапа Петровича» Хустської міської ради та орендарем Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено Договір № 2-22 оренди нежитлових приміщень. Об`єктом оренди за вищезазначеним Договором є вбудоване нежитлове приміщення першого поверху будинку Хустської центральної лікарні за адресою: Закарпатська область, м. Хуст, вул. І. Франка, 113 площею 29,6 м.кв. Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 використовує об`єкт оренди за Договором, за цільовим призначенням, а саме: розміщення торгівельних об`єктів з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи. Згідно п. 11 розділу 1 Договору строк договору становить 5 років з дати набрання чинності цим договором. П.2.1 розділу 2 Договору, Орендар вступає у строкове платне користування Майном у день підписання акта приймання-передачі Майна. Акт приймання-передачі підписується між Орендарем та Орендодавцем одночасно з підписанням цього договору. Актом приймання-передачі в оренду нерухомого майна, що належить до комунальної власності Хустської міської територіальної громади, який підписано 01 лютого 2022 року засвідчено, що - на виконання договору оренди нерухомого майна від 31.01.2022 року № 2-22 Балансоутримувач передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, що належить до комунальної власності Хустської міської територіальної громади, що перебуває на балансі Балансоутримувача: місцезнаходження об`єкта - м. Хуст, вул. І. Франка, 113 Хустського району Закарпатської області назва об`єкта - вбудоване нежитлове приміщення першого поверху Хустської центральної лікарні , загальна площа об`єкта 29.6 кв.м., корисна площа об`єкта 29.6 кв.м. , поверх - 1 поверх, ключ об`єкта - Рішення виконавчого комітету Хустської міської ради від 31.01.2022 року №52.Також, у п. 12 розділу 2 Договору Сторони погодили строк чинності, умови зміни та припинення договору.

Проте, всупереч умовам Договору та чинного законодавства України, Управлінням з питань майна комунальної власності Виконавчого комітету Хустської міської ради надіслано ОСОБА_1 . Пропозицію щодо дострокового розірвання договору оренди майна від 15.07.2024 № 160/10-10

На що фізичною особою-підприємцем було розглянуто вищенаведену Пропозицію та не надано згоди на довгострокове розірвання договору оренди, у зв`язку з тим, що договір укладено строк на 5 років, розірвання Договору вплине на господарську діяльність такого, наслідком чого стане шкода діяльності фізичної особи-підприємця та упущена вигода.

В порушення чинного законодавства України та укладеного Договору №2-22 оренди нежитлових приміщень від 31.01.2022 року, Хустська міська рада X сесії VIII скликання приймає незаконне рішення № 2368 від 21.02.2025 «Про розірвання договорів оренди майна комунальної власності Хустської міської територіальної громади в односторонньому порядку»

Згідно Рішення № 2368 від 21.02.2025 Хустська міська рада вирішила:

1. Розірвати в односторонньому порядку договори оренди нежитлових приміщень, які укладені на користування нежитловими приміщеннями, що розташовані в межах захисної споруди цивільного захисту протирадіаційного укриття комплексу будівель комунального некомерційного підприємства «Хустська центральна лікарня імені Віцинського Остапа Петровича» Хустської міської ради, за адресою: м. Хуст, вул. І. Франка, 113, а саме: 1.1. Договір оренди нежитлового приміщення №2-22 від 31.01.2022 року на користування вбудованим приміщенням першого поверху будинку ХЛЦ площею 29,6 м.кв. для розміщення торговельних об`єктів з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи, укладений з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (ІПН/РНОКПП: НОМЕР_1 ). Дане рішення на думку позивача є незаконним, суперечить чинному законодавству та порушує права та інтереси фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Відповідно до п. п. 4, 6 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, крім іншого, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Ознайомившись з позовною заявою і доданими до неї матеріалами, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п. п. 1 та 2 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення поняття суб`єкта владних повноважень міститься у п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, згідно якої суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 12.06.2019 (справа № 344/10480/16-а), від 04.06.2019 (справа № 826/4204/18), від 23.05.2018 (справа № 914/2006/17) публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Тобто, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами щодо їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги цього суб`єкта владних повноважень.

Так, у вищезазначених постановах Великої Палати Верховного Суду вказано, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Водночас неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.

Поряд з цим, приватноправові відносини відрізняються від публічно-правових наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, визначений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Тому, в разі якщо особа вбачає порушення своїх прав, свобод та інтересів у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними і такі наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних (господарських) правовідносин та/або мають майновий характер чи пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) цих рішень, дій чи бездіяльності є способом захисту цивільних (господарських) прав та інтересів.

Відтак, вирішуючи питання про юрисдикцію спору, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Як слідує з матеріалів позовної заяви, позивач, зокрема, оскаржує рішення Хустської міської ради X сесії VIII скликання № 2368 від 21.02.2025 «Про розірвання договорів оренди майна комунальної власності Хустської міської територіальної громади в односторонньому порядку» в частині: розірвати в односторонньому порядку договори оренди нежитлових приміщень, які укладені на користування нежитловими приміщеннями, що розташовані в межах захисної споруди цивільного захисту протирадіаційного укриття комплексу будівель комунального некомерційного підприємства «Хустська центральна лікарня імені Віцинського Остапа Петровича» Хустської міської ради, за адресою: м. Хуст, вул. І.Франка, 113, а саме: Договір оренди нежитлового приміщення №2-22 від 31.01.2022 року на користування вбудованим приміщенням першого поверху будинку ХЛЦ площею 29,6 м.кв. для розміщення торговельних об`єктів з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи, укладений з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (ІПН/РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Втім, суд вважає, що незалежно від того, із яких правових підстав позивач оскаржує рішення міської ради, визначальним для визначення характеру цього спору є те, на що спрямовані як самі наслідки оскаржуваних дій та рішень, так і кінцева мета, яку переслідує позивач звертаючись за захистом своїх прав до суду.

Тобто, заявляючи вимоги щодо оскарження рішення міської ради «Про розірвання договорів оренди майна комунальної власності Хустської міської територіальної громади в односторонньому порядку» в частині: розірвати в односторонньому порядку», позивач в будь-якому разі переслідує визначальну для нього мету відновлення свого речового права накористування нежитловим приміщенням, а саме: права користування за договором оренди вбудованим приміщенням першого поверху будинку ХЛЦ площею 29,6 м.кв.

При цьому слід врахувати, що орган місцевого самоврядування, прийнявши рішення № 2368 від 21.02.2025, не здійснював владних управлінських функцій щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , а діяв як рівний учасник договірних відносин, тобто як субєкт господарювання.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20.06.2018 року у справі № 727/10968/17 (провадження № 11-524апп18), від 03.04.2019 року у справі № 727/1002/17.

Таким чином, у результаті та на підставі оскаржуваного рішення, яке, у свою чергу, за доводами позивача, прийнято усупереч вимог законодавства, позивач втратив право оренди нежитлового приміщення , а отже цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Тобто, захист цивільного приватного права є домінуючим у вказаному спорі, а правовідносини після вирішення питання про передачу вбудованих приміщеннь першого поверху будинку ХЛЦ площею 29,6 м.кв. в оренду перейшли з публічно-правової до приватноправової площини.

Розмежовуючи предметну юрисдикцію справ суди повинні не лише врахувати суб`єктний склад спірних правовідносин, одним з яких є участь суб`єкта владних повноважень, а й в першу чергу виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Підвідомчість господарських справ установлено ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якої господарським судам підвідомчі справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати:безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 3 ст. 179 ГК України, яка визначає загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України N 10 від 24.10.2011 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам", господарським судам слід мати на увазі, що не всі договори, укладені суб`єктами владних повноважень, їх посадовими чи службовими особами на реалізацію своїх повноважень, відносяться до адміністративних договорів. Якщо обов`язковим учасником договору відповідно до законодавства повинен бути суб`єкт владних повноважень, то такий договір є адміністративним, оскільки суб`єкт владних повноважень у такому випадку діє від імені держави (територіальної громади), в її інтересах чи для забезпечення їх, а не для своїх власних потреб. У разі ж вчинення цивільного правочину між суб`єктом владних повноважень і суб`єктом господарської діяльності, договірні відносини сторін ґрунтуються на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності. Тому до адміністративних договорів не відносяться договори, укладені за правилами Цивільного та Господарського кодексів України, інших актів цивільного або господарського законодавства.

Як убачається з матеріалів справи, спір між позивачем та відповідачем виник у правовідносинах з приводу дострокового розірвання договору оренди майна комунальної власності. Такий договір, на переконання суду, не встановлює права та обов`язки сторін саме в публічно-правовій сфері, а тому правовідносини, які виникли між сторонами, за своїм характером, є господарськими, виходячи зі змісту ГК України, як такі, що виникли з господарського договору, і, відповідно до ст. 1 ГК України, є предметом його правового регулювання.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі N 683/2843/17 (провадження N 11-278апп18).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

З огляду на зміст позовних вимог, характер спірних правовідносин, обставини, встановлені судом та враховуючи суб`єктний склад учасників справи, суд вважає, що цей спір має вирішуватися в порядку господарського судочинства , тобто Господарським судом Закарпатської області.

Поряд з тим, слід роз`яснити позивачу, що згідно з ч. 5 ст. 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст.170, ст. ст. 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Хустської міської ради Закарпатської області про визнання протиправним та скасування рішення.

Копія ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів.

Суддя З.Б.Плеханова