Справа № 640/3561/22
Суддя: Чучко В.М.
Дата ухвалення: 2025-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2025 року Справа№640/3561/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чучка В.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Пенсійного фонду України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2022 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (надалі ГУ ПФУ в м. Києві, відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Пенсійного фонду України, про:

- визнання протиправними дій щодо здійснення заходів щодо повернення надміру виплачених коштів;

- зобов`язання утриматися від вчинення певних дій здійснення заходів щодо повернення надміру виплачених коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 31.01.2015 року позивачу призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України №2262-ХІІ від 09.04.1992 "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у зв`язку із звільненням зі служби з 30.01.2015 року. Надалі, на виконання судового рішення, позивача наказом ГУ МВС України у м. Києві від 30.07.2021 року поновлено на посаді. Листом від 09.09.2021 року позивач повідомив ГУ ПФУ в м. Києві про поновлення його на посаді, що є обставиною для припинення виплати пенсії за вислугу років та відсутність підстав для стягнення сум пенсійних виплат до видання наказу про поновлення на посаді. Проте, листом від 19.10.2021 року ГУ ПФУ в м. Києві повідомило позивача про здійснення заходів щодо повернення надміру виплачених коштів. Позивач вважає такі дії протиправними та незаконними, оскільки відсутні передбачені ст. 60 Закону України №2262-ХІІ зловживання з боку позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №640/3561/22 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

08 липня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачем зазначено про відсутність правових підстав для перерахунку пенсії позивача з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення. У зв`язку з чим, представник відповідача вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17.02.2025 року прийнято до провадження адміністративну справу № 640/3561/22.

05 березня 2025 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи - Пенсійного фонду України, в яких зазначено, що позивачу припинено виплату пенсії з жовтня 2021 року та листом Головного управління повідомлено про нарахування надміру виплачених сум пенсії за період з 31.05.2021 по 31.10.2021. За інформацією Головного управління стягнення надміру виплачених сум пенсії з позивача Головним управлінням не здійснювалося. Листом Головного управління від 05.05.2023 № 2600-0505-8/89036 позивачу повторно повідомлено про необхідність повернення виплачених сум пенсій за період, в який його поновлено на службі та за який йому виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу (грошове забезпечення). Враховуючи викладене, представник третьої особи просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

12 березня 2025 року до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача зазначив, що 05.05.2023 листом № 2600-0505-8/89036 позивача було повідомлено, що в зв`язку з поновленням на службі встановлено суму надміру виплачених коштів (пенсії) за період з 31.01.2015 по 31.10.2021 року у розмірі 417655,40 грн. Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві вважає позовні вимоги безпідставними, такими що не ґрунтуються на вимогах законодавства та просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

17 березня 2025 року до суду надійшли пояснення позивача щодо правової позиції відповідача та третьої особи, в яких позивач підтримав обґрунтування заявлених вимог, викладених в позовній заяві, та просив задовольнити позов у повному обсязі.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з витягом з наказу Головного управління МВС в м. Києві від 30.01.2015 №59 о/с звільнений з органів внутрішніх справ з 30.01.2015.

Позивачу з 31.01.2015 року на підставі наданих уповноваженим органом документів було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2021 року у справі № 826/2061/15, яке набрало законної сили 02.08.2021 року, поновлено позивача на посаді старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Дарницького району в Головному управлінні МВС України в місті Києві з 31 січня 2015 року.

Відповідно до наказу Головного управління МВС України в м. Києві від 30.07.2021 року №18 о/с "Щодо особового складу" поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора сектору організації дорожнього руху відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Дарницького району в Головному управлінні МВС України в місті Києві з 31 січня 2015 року.

09 вересня 2021 року позивач надіслав відповідачу повідомлення про поновлення його на посаді на підставі рішення суду, що є підставою для припинення виплати пенсії за вислугу років та про відсутність правових підстав для стягнення будь-яких сум пенсійних виплат, отриманих до поновлення на посаді в органах внутрішніх справ.

Листом від 19.10.2021 року відповідач повідомив позивача про відсутність підстав з 31.01.2015 для виплати пенсії на умовах Закону №2262. На даний час Головним управлінням здійснюється заходи щодо повернення надміру виплачених коштів.

На адресу Пенсійного фонду України від позивача надійшла скарга від 12.11.2021 (вх. № 37947/К-2800-21 від 17.11.2021) на дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо повідомлення позивача про необхідність повернення надміру виплачених коштів.

Скарга позивача від 12.11.2021 розглянута та листом Пенсійного фонду України від 15.12.2021 № 2800-030102-8/62294 позивачу повідомлено про відсутність підстав для виплати пенсії та порядок утримання сум пенсій, виплачених йому з 31.01.2015.

Листом Головного управління від 05.05.2023 № 2600-0505-8/89036 позивачу повторно повідомлено про необхідність повернення виплачених сум пенсій за період, в який його поновлено на службі та за який йому виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу (грошове забезпечення).

Не погоджуючись з такими діями відповідача щодо здійснення заходів щодо повернення надміру виплачених коштів, позивач звернувся до суду із позовом.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з такого.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Таким чином, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України право на судовий захист, звертаючись до адміністративного суду особа вказує у адміністративному позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу суд, вирішуючи спір, повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права і суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій суб`єкта владних повноважень у подальшому.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/393/19 вказала на те, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи від вчинення дій на майбутнє (див. постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 826/3244/15 (пункти 26-27)).

Отже, адміністративне судочинство, як різновид правосуддя, спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин і для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються індивідуально-виражені права позивача.

Водночас, право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Для того, щоб судовий захист було надано, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені рішенням, дією або бездіяльністю відповідача у публічно-правових відносинах.

З позовної заяви та матеріалів справи неможливо встановити, яким чином порушено право позивача щодо стягнення/утримання з позивача виплаченої пенсії, з врахуванням того, що йому були надіслані листи Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з повідомленням про необхідність повернення виплачених сум пенсій.

Тобто, реального порушення прав позивача у цьому випадку не відбулося.

Таким чином, оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дії щодо здійснення заходів щодо повернення надміру виплачених коштів, та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій здійснення заходів щодо повернення надміру виплачених коштів, слід відмовити.

Вирішуючи даний спір, суд, керуючись ч.2 ст. 2 КАС України, зобов`язаний перевірити рішення суб`єктів владних повноважень, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказів, які б доводили обґрунтованість заявленого позову, суду не надані, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Зважаючи на відмову у задоволенні позову, розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Пенсійного фонду України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Судове рішення складено та підписано 17 березня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (Шостого апеляційного адміністративного суду) протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.М. Чучко