Справа № 520/19929/24
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2025-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 р.Справа № 520/19929/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М. ,

за участю секретаря судового засідання Кривенка Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Ширант А.А.) від 25.12.2024 року (повний текст складено 30.12.24 року) по справі № 520/19929/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АСТЕКС ТРЕЙДИНГ"

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВ "АСТЕКС ТРЕЙДИНГ", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 29.04.2024 у частині нарахування штрафу у розмірі 46988,87 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем зроблено безпідставний висновок, що до нього може бути застосована відповідальність передбачена п. 120-1.1 ст. 120-1 ПК України. Оскільки диспозиція цієї норми передбачає, що штраф не застосовується за порушення граничних строків для реєстрації розрахунку коригування до податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій, які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.12.2024 року по справі № 520/19929/24 позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 29.04.2024 Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61057, ) у частині нарахування штрафу у розмірі 46988,87 грн.

Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АСТЕКС ТРЕЙДИНГ" (вул. Конєва, буд. 4, оф. 505, м. Харків, 61052, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, 46, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61057, ) судові витрати зі сплати витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) грн 00 коп. та судового збору у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 коп.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також представником позивача заявлене клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 15000,00 грн.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ "Астекс Трендінг", ідентифікаційний код юридичної особи - 34469408, місцезнаходження юридичної особи: вул. Конєва, буд. 4, оф. 505, м. Харків, Харківська обл., 61052, зареєстроване у передбаченому законом порядку як суб`єкт господарювання, знаходиться на податковому обліку в ГУ ДПС у Харківській області (Холодногірська ДПІ), що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань /т. 1, а.с. 13-14/.

Видами господарської діяльності позивача за КВЕД є: 46.90 - неспеціалізована оптова торгівля (основний); 25.99 - виробництво інших готових металевих виробів, н.в.і.у.; 46.19.-діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; 47.19 -інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 63.99 - надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у.; 74.10 - спеціалізована діяльність із дизайну.

Також судом встановлено, що позивач у 2022 році здійснював зовнішньоекономічну діяльність та згодом виконував відповідні податкові обов`язки, що підтверджено, зокрема: контрактом № АТ-М-02 від 25.08.2020, укладеним із MEESENBURG GROSSHANDEL KG, НІМЕЧЧИНА; податковою накладною від 28.07.2022 №128 (в якій застосовано ставку ПДВ 20%, виписана на нерезидента за умовним кодом "00", загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням ПДВ: 2819338,31 грн); квитанцією про реєстрацію податкової накладної; митною декларацією № UA209140/2022/075031 від 28.07.20224 інвойсом № 4 від 09.06.2022; розрахунком коригування від 28.07.2022 № 1, в якому зазначена сума коригування податкового зобов`язання та податкового кредиту 469889,69 грн, обсяги постачання, які підлягають коригуванню 2349448,47 грн., код основної ставки 20; податковою накладною від 28.07.2022 № 144, в якій зазначена загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку на додану вартість: 2819338,31 грн, обсяги постачання при експорті товарів за ставкою 0%: 2819338,31 грн; та квитанцією про реєстрацію податкової накладної /т. 1, а.с. 33-38, 41-43, 44-46, 47-48, 49-50, 55-58/.

Відповідачем на підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 розділу І, пп.75.1.1 п. 75.1 ст. 75 та в порядку ст. 76 розділу II ПК України проведено камеральну перевірку позивача з питання своєчасності реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.

За результатами проведеної перевірки складено акт від 03.04.2024 № 14749/20-40-04-14-03/34469408, відповідно до якого перевіркою встановлена несвоєчасна реєстрація податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних при виникненні податкових зобов`язань, чим порушено п. 201.10 ст. 201 ПК України. Зокрема, вказано про порушення позивачем граничних строків реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунків коригування до податкових накладних № 1 складена 28.07.2022, а зареєстрована 16.08.2022 (кількість днів прострочення 1, сума, на яку зареєстровано податкову накладну/корегування - 469889,69); податкова накладна № 144 складена 28.07.2022, а зареєстрована 16.08.2022 (кількість днів прострочення 1, сума, на яку зареєстровано податкову накладну/корегування 0); податкова накладна № 218 складена 28.06.2023, а зареєстрована 25.07.2023 (кількість днів прострочення 7, сума, на яку зареєстровано податкову накладну/корегування 4825,00 грн) /т. 1, а.с. 15-19/.

Також суд зазначив, що 28.07.2022 на дату оформлення експортної ВМД, позивач склав податкову накладну № 128 від 28.07.2022 і зареєстрував її у ЄРПН 05.08.2022. Однак, під час складання вказаної податкової накладної на операцію з вивезення товарів за межі митної території України, позивач помилково застосував основну ставку ПДВ 20 %. Хоча всі інші реквізити податкової накладної - виписана на покупця-нерезидента за умовним кодом "00" та типом причини 07 відповідають операції з експорту, що оподатковуються за нульовою ставкою.

Позивач 11.04.2024 подав пояснення до акта камеральної перевірки, за результатами розгляду якого прийнято рішення від 24.04.2024 № 20616/6/20-40-04-14-09 про залишення висновків акта без змін /т. 1, а.с. 10-12, 27-30/.

Відповідачем 29.04.2024 на підставі акта перевірки винесено податкове повідомлення-рішення № 0/23211/0414, яким до позивача, відповідно до п. 120-1.1 ст. 120-1 ПК України, застосовано штраф на суму 48105,47 гривень ( 48105,47 грн - 46988,87 грн ) = 1116, 60 грн, платником не оскаржується.

Позивач, не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, звернувся до ДПС України зі скаргою від 07.05.2024, за результатами розгляду якої оскаржуване податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу - без задоволення /т. 1, а.с. 20-23, 51-54/.

Не погоджуючись із правомірністю висновків податкової перевірки та прийнятим на підставі таких висновків податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду першої інстанції із вказаними вище позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що висновки акту камеральної перевірки № 14749/20-40-04-14-03/34469408 від 09.04.2024 не ґрунтуються на належному аналізі суті господарської операції, а тому відповідачем помилково застосовані штрафні санкції до підприємства позивача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, суд зазначив, що беручи до уваги принцип обґрунтованості та пропорційності розміру витрат на (правничу допомогу) до предмета спору (одне ППР), суд вважає, що у даному випадку справедливим і співмірним відшкодуванням витрат позивача на професійну правничу допомогу є сума у розмірі 3000,00 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням доводів сторін та висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом абзацу г) пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з вивезення товарів за межі митної території України.

З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Місцем постачання товарів у розумінні пункту 186.1 статті 186 Податкового кодексу України є:

а) фактичне місцезнаходження товарів на момент їх постачання (крім випадків, передбачених у підпунктах "б" і "в" цього пункту);

б) місце, де товари перебувають на час початку їх перевезення або пересилання, у разі якщо товари перевозяться або пересилаються продавцем, покупцем чи третьою особою;

в) місце, де провадиться складання, монтаж чи встановлення, у разі якщо товари складаються, монтуються або встановлюються (з випробуванням чи без нього) продавцем або від його імені.

Відповідно до пункту 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", незалежно від дати накладення електронного підпису.

Тобто виникнення податкових зобов`язань по операціям з постачання товарів не пов`язується з переходом права власності, натомість за імперативним приписом абзацу б) пункту 187.1 статті 187 ПК України у разі експорту товарів подією, з якою пов`язується виникнення податкових зобов`язань, є саме дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, а не фактична дата перетинання митного кордону України.

За положеннями абзацу а) підпункту 195.1.1 пункту 195.1 статті 195 ПК України за нульовою ставкою оподатковуються операції з вивезення товарів за межі митної території України у митному режимі експорту.

Останнім абзацом підпункту 195.1.1 пункту 195.1 статті 195 ПК України передбачено, що товари вважаються вивезеними за межі митної території України, якщо таке вивезення підтверджене в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, митною декларацією, оформленою відповідно до вимог Митного кодексу України.

Як встановлено пунктом 201.1 статті 201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (пункт 201.10 статті 201 ПК України).

Пунктом 3 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 2015 року № 1307, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 січня 2016 року за № 137/ 28267, (далі Порядок № 1307) передбачено, що усі податкові накладні, у тому числі накладні, особливості заповнення яких викладені в пунктах 9-15 та 19 цього Порядку, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, та за формою, чинною на день такої реєстрації.

Відповідно до пункту 12 Порядку № 1307 у разі здійснення операцій з вивезення товарів за межі митної території України у графі «Отримувач (покупець)» зазначаються найменування (П.І.Б.) нерезидента та через кому країна, в якій зареєстрований покупець (нерезидент), а у рядку «Індивідуальний податковий номер отримувача (покупця)» проставляється умовний ІПН «00», рядок «Податковий номер платника податку або серія (за наявності) та номер паспорта» не заповнюється.

При складанні податкових накладних, особливості заповнення яких викладені в пунктах 10-15 цього Порядку, у верхній лівій частині таких накладних у графі "Не підлягає наданню отримувачу(покупцю) з причини" робиться помітка "X" та зазначається тип причини: 07 - Складена на операції з вивезення товарів за межі митної території України.

Оскільки у розумінні Податкового кодексу України операції платників податку з вивезення товарів за межі митної території України є об`єктом оподаткування податком на додану вартість, хоча й за нульовою ставкою, платник податків на час виникнення податкових зобов`язань має скласти та зареєструвати в ЄРПН податкову накладну, при цьому датою виникнення податкових зобов`язань у разі експорту товарів є дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства.

З матеріалів справи судом встановлено, що 28.07.2022 р. ТОВ «АСТЕКС ТРЕЙДИНГ» було здійснено експорт товарів нерезиденту MEESENBURG GROSSHANDEL KG, НІМЕЧЧИНА по контракту № AT-M-02 від 25.08.2020, інвойс № 4 від 09.06.2022 р., ВМД UA209140/2022/075031 від 28.07.2022 р. на суму 75943,00 євро.

Тобто, 28.07.2022 р. на дату оформлення експортної ВМД, ТОВ «АСТЕКС ТРЕЙДИНГ» повинно і склало податкову накладну № 128 від 28.07.2022р. і зареєструвало її у Єдиному держаному реєстрі податкових накладних 05.08.2022 р.

Разом з тим, підчас складання податкової накладної (ПН) № 128 від 28.07.2022 р., зареєстрованої у ЄРПН 05.08.2022 р. на операцію з вивезення товарів за межі митної території України, було помилково застосовано основну ставку ПДВ 20 %, хоча всі інші реквізити податкової накладної - виписана на покупця-нерезидента за умовним кодом "00" та типом причини 07 відповідають операції з експорту, що оподатковуються за нульовою ставкою.

З метою виправлення помилки у ПН № 128 від 28.07.2022 р., підприємством позивача складений розрахунок корегування (РК) № 1 від 28.07.2022 р. та зареєстрований у ЄРПН 16.08.2022 р. за № . Крім того, 16.08.2022 р. було складено та зареєстровано у ЄРПН за № правильну податкову накладну (ПН) № 144 від 28.07.2022 р.

В свою чергу, за результатами камеральної перевірки складено акт № 14749/20-40-04-14-03/34469408 від 09.04.2024р., у відповідності до висновків якого позивачем порушено вимоги п. 200.1 ст.200 ПК України, а саме порушено граничні строки реєстрації наступних ПН/РК: РК № 1 від 28.07.2022р.; ПН № 144 від 28.07.2022р.; ПН № 218 від 28.06.2022р. та відповідно прийнято податкове повідомлення-рішення № від 29.04.2024р., яким нараховано штраф у розмірі 48105,47 грн., з яких 46988,67 грн. за несвоєчасну реєстрацію ПК/РК № 1 від 28.07.2022 р.

Колегія суддів зазначає, що положеннями абз. 1 п. 120-1.1 ст. 120-1 ПК України передбачено, що порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної/ розрахунку коригування, складеної на операції з постачання товарів/послуг, що звільняються від оподаткування податком на додану вартість; податкової накладної/розрахунку коригування, складеної на операції, що оподатковуються за нульовою ставкою; податкової накладної, складеної відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу у разі здійснення операцій, визначених підпунктами "а" - "г" цього пункту, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної; податкової накладної, складеної відповідно до статті 199 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної; податкової накладної, складеної відповідно до абзацу одинадцятого пункту 201.4 статті 201 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної) тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 і 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі:

10 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації до 15 календарних днів;

20 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 16 до 30 календарних днів;

30 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 31 до 60 календарних днів;

40 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 61 до 365 календарних днів;

50 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації на 366 і більше календарних днів.

В свою чергу, згідно з абз. 2 п. 120-1.1 ст. 120 ПК України, у разі порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 і 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі 2 відсотків обсягу постачання (без податку на додану вартість), але не більше 1020 гривень, при реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних: податкової накладної/розрахунку коригування, складеної на операції з постачання товарів/послуг, що звільняються від оподаткування податком на додану вартість; податкової накладної/розрахунку коригування, складеної на операції, що оподатковуються за нульовою ставкою.

Враховуючи особливості господарських операцій, які виникли між позивачем та MEESENBURG GROSSHANDEL KG, НІМЕЧЧИНА з експорту товару, суд зазначає, що така операція має оподатковуватися ПДВ за нульовою ставкою.

При цьому, у разі виявлення будь-яких порушень щодо несвоєчасності реєстрації податкових накладних чи розрахунків коригування до таких операцій, контролюючий орган має право застосовувати штраф у порядку абз. 2 п. 120-1.1 ст. 120-1 ПК України, який не може перевищувати 1020 грн., а тому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в межах спірних правовідносин контролюючий орган помилково застосував штраф, у відповідності до абз. 1 п. 120-1 ст. 120 ПК України, у розмірі 10 % від суми РК, що становить 46988,67 грн., замість 1020 грн.

Вирішуючи спірні правовідносини суд також враховує, що позивач не заперечує факту несвоєчасності реєстрації розрахунку коригування № 1 від 28.07.2022 р., а лише стверджує про неправильність застосування розміру штрафу у розмірі 10% від суми визначеній у податковій накладній № 128 від 28.07.2022 р., що становить 46988,87 грн. Зазначене порушення мало місце виключно на підставі того, що бухгалтером підприємства позивача при заповнені ПН № 128 від 28.07.2022 р. було неправильно зазначено суму сплати ПДВ за експортною операцією і замість ставки « 0» зазначено ставку податку « 20», що в подальшому і стало підставою для складення і направлення на реєстрацію розрахунку корегування № 1 від 28.07.2022 р.

На підставі наведених вище обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновки акту камеральної перевірки № 14749/20-40-04-14-03/34469408 від 09.04.2024 не ґрунтуються на належному аналізі суті господарської операції, а тому відповідачем помилково застосовані штрафні санкції до підприємства позивача.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наданих суду документів позивач уклав із адвокатським бюро Віталія Гордейчука договір про надання правової допомоги та додаткову угоду № 3 до вказаного договору, згідно з яким адвокатське бюро за дорученням клієнта надає йому юридичні послуги /т. 1, а.с. 139-141/.

Також, позивач надав суду розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25000 грн. 00 коп., і на їх підтвердження копії таких документів: додаткову угоду від 30.12.2021 № 3 до договору про надання правової допомоги б/н від 08.12.2020; акт наданих послуг № 4 від 30.07.2024; рахунок на оплату № 4 від 30.07.2024, платіжну інструкцію №10060 від 30.07.2024 /т. 1, а.с. 139-144/.

Згідно з вказаним актом адвокатом (представником позивача) надано позивачу такі види правничої допомоги: аналіз акту камеральної перевірки № 14749/20-40-04-14-03/34469408 від 09.04.2024, податкового повідомлення-рішення № від 29.04.2024, скарг та рішень контролюючих органів на подані скарги; аналіз первинних документів на спростування висновків акту камеральної перевірки та податкового повідомлення-рішення; написання та подання до суду позову; запланована участь адвоката у судових засіданнях.

Вартість послуг за цим актом складає 25000 грн. /т. 1, а.с. 142/.

Зменшуючи розмір витрат на правничу допомогу, судом першої інстанції було враховано, що ціна позову - загальний розмір штрафу за податковим повідомленням-рішенням складає 46988,87 грн., а тому беручи до уваги принцип обґрунтованості та пропорційності розміру витрат на (правничу допомогу) до предмета спору (одне ППР), суд вважав, що у даному випадку справедливим і співмірним відшкодуванням витрат позивача на професійну правничу допомогу є сума у розмірі 3000,00 грн.

В доводах апеляційної скарги відповідач по справі посилається на те, що витрати на правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн. є неспівмірними зі складністю справи та ціною позову.

Надаючи оцінку цим доводам апелянта, колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу судом першої інстанції враховані ці критерії у суму відшкодування витрат на правничу допомогу судом першої інстанції було зменшено до 3000,00 грн. і належних обґрунтувань щодо неспівмірності цієї суми відповідачем не наведено, а тому висновок суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Що стосується заявленого представником позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 15000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За частиною третьою статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Така правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Такий висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 21.03.18 у справі № 815/4300/17, від 11.04.18 у справі № 814/698/16, від 18.10.18 у справі № 813/4989/17.

Згідно з частиною шостою статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з положень частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд указав, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Зазначені висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі № 640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вказані критерії закріплені у ч. 5 ст. 134 КАС України.

Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 ст. 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

Щодо підтвердження понесених витрат на правничу допомогу під час апеляційного перегляду справи, представник позивача посилається на те, що позивач уклав із адвокатським бюро Віталія Гордейчука договір про надання правової допомоги, згідно з яким адвокатське бюро за дорученням клієнта надає йому юридичні послуги /т. 1, а.с. 139-141/.

На виконання умов Договору між сторонами 23.01.2025р. було складено та підписано акт наданих послуг № 5, яким узгоджено обсяг наданих послуг та їх вартість. До вказаних послуг увійшли наступні: 1) Аналіз апеляційної скарги ГУ ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.12.2024р. по справі №520/19929/24. Загальна тривалість витраченого часу 45 (сорок п`ять) хвилин 2) Написання та подання до Другого апеляційного адміністративного суду відзиву на апеляційну скаргу ГУ ДПС у Харківській області по справі №520/19929/24. Загальна тривалість витраченого часу 3 (три) години. Таким чином загальна тривалість витраченого часу складає 3 години 45 хв., що становить 15000,00 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок).

На підставі акту виставлено рахунок на оплату № 5 від 23.01.2025р.

На виконання умов Договору Клієнтом сплачено усю суму послуг професійної правничої допомоги, що підтверджується платіжною інструкцією № 10833 від 27.01.2025р.

Колегія суддів зазначає, що пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

В постанові Верховного Суду від 23.07.2023 р. по справі № 340/4492/22 (адміністративне провадження № К/990/12857/23) судом касаційної інстанції висловлено позицію, згідно якої наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу як це передбачено частиною сьомою статті 134 КАС України, однак, не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої статті 134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

Колегія суддів враховує, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення гонорару у фіксованій сумі у справі, яка розглядається, є розумність заявлених витрат.

Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Отже, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Аналізуючи зміст наданих позивачу послуг, зазначених в акті приймання-передачі, слід вказати, в контексті здійснення представництва інтересів позивача під час апеляційного перегляду цієї справи, реальним результатом, який відображено в цьому акті, є складання відзиву на апеляційну скаргу відповідача. При цьому, за своїм змістом відзив на апеляційну скаргу фактично повторює викладені в позовній заяві обґрунтування та обґрунтування, які надавалися в додаткових поясненнях під час розгляду справи в суді першої інстанції, тобто складення такого відзиву не потребувало значного часу.

Також колегія суддів зазначає, що участь одного адвоката при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що, поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення.

Вказана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19.

Таким чином, надаючи оцінку співмірності заявленої до відшкодування суми понесених витрат на правничу допомогу критеріям, встановленим ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає, що виходячи зі складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг позивачу, час витрачений адвокатом, враховуючи суть спірних правовідносин, ціну позову, наслідки апеляційного перегляду справи, колегія суддів доходить висновку про те, що стягненню на користь позивача підлягають витрати на правничу допомогу в сумі 2000,00 грн.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.12.2024 по справі № 520/19929/24 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ ВП 43983495) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АСТЕКС ТРЕЙДИНГ" () судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень) 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис)І.С. Чалий
Судді(підпис) (підпис) В.В. Катунов І.М. Ральченко
Повний текст постанови складено 17.03.2025 року