Справа № 420/1722/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/1722/24

Головуючий І інстанції: Завальнюк І.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одеса апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 21.03.2024р.) у справі за адміністративним позовом Державного реєстратора Василівської сільської ради Болградського району Одеської області ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про скасування наказу,-

В С Т А Н О В И В:

15.01.2024р. державний реєстратор Василівської сільської ради ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати наказ від 27.12.2023р. №4431/5.

В обґрунтування позовних вимог державний реєстратор Василівської сільської ради зазначив, що висновок Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіальних органів міністерства юстиції від 28.11.2023р. та прийнятий на його підставі наказ Міністерства юстиції України від 27.12.2023р. №4431/5 винесені з порушенням ч.3 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та без врахування пояснень позивача. Зокрема, при розгляді скарги відповідачем проігноровані пояснення та додані до них документів, з яких можливо встановити обставини, що свідчать про порушення строків звернення зі скаргою до Міністерства юстиції України. Тобто, спірним наказом порушено права та інтереси позивача, так як не враховано його поясненні під час розгляду скарги, у зв`язку із чим останній звернувся до суду із даним позовом.

Відповідач, у свою чергу, надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в яких позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов Державного реєстратора Василівської сільської ради ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано п.3 та п.5 наказу Міністерства юстиції України від 27.12.2023р. №4431/5. В іншій частині - провадження у справі закрито. Стягнуто з бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України на користь Державного реєстратора Василівської сільської ради ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Міністерство юстиції України 26.04.2024р. подало апеляційну скаргу, в якій зазначило, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просило скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.03.2024р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

16.05.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Позивач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу та (або) оскарження даного рішення в апеляційному порядку не скористався.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

21.09.2023р. до Міністерства юстиції України надійшла скарга гр. ОСОБА_2 , зареєстрована в 22.09.2023р. за вх.№СК-3803-23, на рішення позивача - державного реєстратора Василівської сільської ради ОСОБА_1 від 15.06.2022р. №63877018 відносно житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Центральною колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції призначено розгляд вищевказаної скарги на 28.11.2023р., про що належним чином повідомлено шляхом здійснення телефонограми Державному реєстратору ОСОБА_1 та скаржнику ОСОБА_2 із повідомленням про дату розгляду даної скарги, а також було здійснено публікації оголошення за 15 днів (дата публікації 10.11.2023р.) до дня засідання колегії на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України.

Після повідомлення про розгляд скарги до Міністерства юстиції України від Державного реєстратора ОСОБА_1 надійшло клопотання від 10.11.2023р. про ознайомлення з матеріалами скарги, яке було зареєстроване в Міністерстві юстиції України 13.11.2023р. за вх.№СК-4542-23, відповідь на яке було надано листом від 14.11.2023р. №148870/СК-4542- 23/33.2.1.

У подальшому, до відповідача після призначення колегіального розгляду цієї скарги надійшли письмові пояснення Державного реєстратора ОСОБА_1 по суті скарги від 27.11.2023р., які зареєстровані в Міністерстві юстиції України 28.11.2023р. за №СК-4800-23.

В своїх поясненнях позивач зазначив, що твердження скаржника ОСОБА_2 про те, що він дізнався про оскаржувану реєстраційну дію лише 09.08.2023р. з листа Юридичного департаменту Одеської міської ради не відповідають дійсності, адже ОСОБА_3 отримано виписку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (власнику нерухомого майна) №3.11.2023р. З цієї виписки вбачається, що скаржник ОСОБА_2 28.06.2023р. за своєю заявою отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №337308051 по параметру адреси: АДРЕСА_1 . Таким чином, скаржник ОСОБА_2 отримав інформацію щодо проведення оскаржуваної дії - 28.06.2023р., а тому, в силу ч.3 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скарга мала бути подана ним через 2 місяці, тобто не пізніше 28.08.2023р. Оскільки скаржник подав скаргу лише 22.09.2023р. - тобто пізніше ніж через 2 місяців з моменту як дізнався про таку реєстраційну дію, відповідна скарга була подана з порушенням встановленого двомісячного строку та підлягає залишенню без розгляду.

Під час розгляду скарги колегією було встановлено, що спірне рішення реєстратора ОСОБА_1 було прийнято з грубим порушенням вимог законодавства (проведено реєстраційні дії за наявності підстав для відмови у державній реєстрації прав).

При цьому, в п.26 висновку зазначено, що до Міністерства юстиції України після призначення колегіального розгляду скарги надійшли пояснення ОСОБА_1 по суті скарги від 27.11.2023р., зареєстровані 28.11.2023р. за №СК-4800-23.

28.11.2023р., за результатами розгляду вказаної скарги Центральною колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, складено висновок, яким рекомендовано скаргу від 22.09.2023р. - задовольнити, визнати прийнятим з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анулювати рішення від 15.06.2022р. №63877018 державного реєстратора Василівської сільської ради ОСОБА_1 , а також тимчасово блокувати державному реєстратору доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 місяці.

27.12.2023р., на підставі вищезазначеного висновку, прийнятий наказ Міністерства юстиції України №4431/5, яким скаргу ОСОБА_2 від 22.09.2023р. - задоволено, визнано прийнятим з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та анульовано рішення позивача від 15.06.2022р. № 63877018, та тимчасово блоковано державному реєстратору Василівської сільської ради ОСОБА_1 доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 місяці.

Виконання п.2 Наказу покладено на Офіс протидії рейдерству, а п.3 - на ДП «Національні інформаційні системи».

Зважаючи на те, що оскаржуваним наказом порушено права та інтереси позивача, так як скарга ОСОБА_2 підлягала залишенню без розгляду через пропуск строку її подання, а саме подання відбулося засобами електронного зв`язку без кваліфікованого електронного цифрового підпису скаржника, позивач звернувся до суду із даним позовом. При цьому, спір між сторонами щодо мотивів прийняття рішення по суті відсутній, а спір виник виключно з підстав незастосування наслідків пропуску скаржником строку на подання скарги та неврахування відсутності цифрового підпису на поданій засобами електронного зв`язку скарзі.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог і, відповідно, наявності підстав для їх часткового задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди відповідно до частини другої статті 2 КАС України перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень і в спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, з-поміж іншого, із дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване таке рішення (дія); із урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На відносини, які виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав, поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. №1952-IV.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п.1 ч.1 ст.2 Закону №1952-IV).

Правові висновки Верховного Суду щодо застосування положень цього Закону сформовані у постановах від 27.02.2018р. у справі №826/2693/17, від 20.03.2018р. у справі № 815/2243/17, від 17.04.2018р. у справі №813/3958/17, від 24.04.2018р. у справі №810/241/15, від 19.06.2018р. у справі №826/10187/16, від 21.06.2018р. у справі №814/2545/17, від 10.07.2018р. у справі №826/3661/17 та від 14.08.2018р. у справі №826/991/17.

З огляду на ч.3 ст.10 Закону №1952-IV (у редакції, чинній до 15.11.2024р.), державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/ отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону №1952-IV, державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Пунктом 2 ч.1 ст.23 Закону №1952-IV (у редакції, чинній до 15.11.2024р.) визначено, що державний реєстратор може зупинити розгляд заяви про державну реєстрацію у випадках подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством або неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01.01.2013р.

Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав у випадках, передбачених ч.1 ст.24 Закону №1952-IV, зокрема, у разі подання заявником документів, що не відповідають вимогам, встановленим цим Законом (п.3 ч.1 цієї статті) або не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення прав (п.4 ч.1 цієї статті), або за відсутності необхідних відомостей у Державному реєстрі прав (п.п.14, 15, 19 ч.1 цієї статті).

Проведення реєстраційних дій зупиняється на підставі: судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили, або заяви власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій щодо власного об`єкта нерухомого майна (ч.1 ст.25 Закону №1952-IV).

З огляду на таке правове регулювання, державний реєстратор за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав, за наявності підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або ж зупинення державної реєстрації прав, залежно від усунення підстав для зупинення розгляду або реєстрації, повинен був приймати відповідне рішення про проведення реєстраційних дій або відмову в державній реєстрації прав.

Міністерство юстиції України на підставі п.7 ч.1 ст.7, ч.2 ст.37 Закону №1952-IV розглядає скарги у сфері державної реєстрації прав на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом.

За змістом ч.1 ст.37 Закону №1952-IV, рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Під час розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України здійснюється перевірка відповідності законодавству у сфері державної реєстрації прав рішень, дій або бездіяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, що оскаржувалися до відповідного територіального органу. Територіальні органи Міністерства юстиції України розглядають скарги на рішення, дії або ж бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації (крім рішень про державну реєстрацію прав), які здійснюють діяльність у межах території, на якій діє відповідний територіальний орган.

Як передбачено у ч.4 цієї статті, скарга на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав подається у письмовій формі та має містити відомості про прізвище, ім`я, по батькові (найменування) скаржника, його місце проживання (місцезнаходження), номер телефону та/або адресу електронної пошти, суть (реквізити) оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності, обставини, якими обґрунтовується порушення прав скаржника, а також прохання (вимоги) скаржника та дату складення скарги. Скарга на рішення державного реєстратора, прийняте всупереч санкціям, застосованим відповідно до Закону України «Про санкції», має містити обставини, якими суб`єкт подання скарги обґрунтовує недотримання чи порушення державним реєстратором відповідних санкцій. Якщо з дня прийняття оскаржуваного рішення, здійснення дії або бездіяльності спливло більше двох місяців, а у випадку, передбаченому абз.3 ч.3 цієї статті, - більше одного місяця, скарга має містити також відомості про дату, коли скаржник дізнався про порушення своїх прав. Якщо з дня прийняття рішення державного реєстратора, прийнятого з порушенням Закону України «Про санкції», спливло більше двох місяців, скарга має містити також відомості про дату, коли скаржник дізнався про таке рішення у сфері державної реєстрації прав.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав має бути підписана скаржником або його представником.

При цьому, слід наголосити, що така скарга може бути подана в електронній формі за умови підписання її скаржником або його представником з використанням кваліфікованого електронного підпису або застосуванням засобів електронної ідентифікації з високим рівнем довіри відповідно до законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» і «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».

До скарги, підписаної представником, додаються докази на підтвердження його повноважень.

До скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав можуть бути додані документи (їх копії), що підтверджують порушення прав скаржника.

До скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав, що подається представником скаржника, додається довіреність (інший документ), що підтверджує повноваження, або копія такого документа, засвідчена у встановленому порядку.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав, що подана особою, яка не має на це повноважень, або ж яка не містить відомостей про прізвище, ім`я, по батькові (найменування) скаржника, його місце проживання (місцезнаходження), суть (реквізити) оскаржуваного рішення, дій або бездіяльності, обставини, якими обґрунтовується порушення прав скаржника, дати, коли скаржник дізнався про порушення своїх прав (якщо зазначення такої дати є обов`язковим), підпис скаржника або представника, повертається скаржнику на підставі мотивованого рішення Міністерства юстиції України, його територіального органу не пізніш як через 15 днів з дня її надходження.

Більше того, як це чітко передбачено, скарга, подана в електронній формі без використання кваліфікованого електронного підпису або без застосування засобів електронної ідентифікації з високим рівнем довіри відповідно до законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», повертається скаржнику на підставі мотивованого рішення Міністерства юстиції України, його територіального органу не пізніш як через 15 днів з дня її надходження.

Повернення скарги не позбавляє скаржника права на повторне її подання в установленому порядку.

У свою чергу, процедуру здійснення Міністерством юстиції України та його територіальними органами розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції врегульовує «Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015р. №1128).

Пунктом 3 Порядку №1128 передбачено, що скарга у сфері державної реєстрації реєструється у день її надходження до Мін`юсту чи відповідного територіального органу відповідно до вимог законодавства з організації діловодства у державних органах.

Відповідно до п.2 Порядку №1128, розгляд скарги у сфері державної реєстрації здійснюється у строки, встановлені Законом України «Про звернення громадян».

За змістом п.3 Порядку №1128, Міністерство юстиції України чи відповідний територіальний орган розглядає скаргу у сфері державної реєстрації не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації на предмет пересилання її за належністю відповідному територіальному органу або ж Міністерству юстиції України, а також встановлення підстав для відмови в її задоволенні, а саме:

оформлення скарги без дотримання вимог, визначених законом;

наявність інформації про судове рішення про відмову позивача від позову з такого самого предмета спору, про визнання відповідачем позову або затвердження мирової угоди сторін;

наявність інформації про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з такого самого предмета і тієї самої підстави;

наявність рішення Міністерства юстиції України або є його територіального органу з такого самого питання;

здійснення Міністерством юстиції України чи його територіальним органом розгляду скарги з такого самого питання від того самого скаржника;

подання скарги особою, яка не має на це повноважень;

закінчення встановленого законом строку подачі скарги;

розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до компетенції Міністерства юстиції України чи його територіального органу.

Верховний Суд у постановах від 29.11.2019р. у справі №359/7194/16-а, від 24.10.2019р. у справі №806/1243/17, від 11.02.2020р. у справі №210/3268/15-а та від 23.04.2020р. у справі №813/1790/18, від 20.12.2019р. у справі №820/3914/17, від 29.04.2020р. у справі №826/15358/17, від 15.12.2021р. у справі №1840/2970/18, від 22.05.2022р. у справі №825/2328/16, а також від 04.08.2023р. у справі №320/9672/21 неодноразово висловлював правову позицію про те, що дефекти адміністративного акта можуть не стосуватися його змісту, а бути пов`язаними з процедурою прийняття.

Зазвичай порушення процедури ухвалення адміністративного акта призводить до його дефектності (ultra vires action - invalid act). Однак, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Деякі процедурні вимоги необхідно розглядати не як вимоги до акта, а як вимоги до органів, уповноважених його приймати. А тому, порушення процедури прийняття акта, яке не впливає на зміст акта, само собою не повинно спричиняти правових наслідків для його дійсності, якщо інше прямо не передбачено законом.

Судова колегія наголошує на тому, що скасування акта має бути виправданим лише тоді, коли процедурне порушення суттєво вплинуло на зміст акта або порушило основоположні права сторін. Таке скасування не може легалізувати сутнісні порушення, якщо певне рішення суб`єкта владних повноважень: відповідає визначеним законом завдання (функціям) такого суб`єкта, має легітимну ціль та, що важливо, законодавство не містить імперативних заборон або наслідків недотримання таких процедур (п.48 постанови Верховного Суду від 16.03.2023 року у справі №400/4409/21).

Ключовим питанням при наданні оцінки тим чи іншим процедурним порушенням, допущеним під час прийняття рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови безумовного дотримання ним передбаченої законом процедури прийняття такого рішення (п.п.54,55 постанови Верховного Суду від 16.12.2021р. у справі № 640/11468/20).

Аналогічний правовий висновок був також викладений і в постановах Верховного Суду від 11.05.2022р. у справі №400/1510/19, від 05.07.2022р. у справі №522/3740/20, від 27.09.2022р. у справі №320/1510/20, від 03.10.2022р. у справі №400/1510/19, від 18.01.2023р. у справі №500/26/22.

Так, як вбачається з матеріалів справи, скаржник ОСОБА_2 дізнався про порушення своїх прав 09.08.2023р. з листа, який було ним отримано за №136-к/вих від 09.08.2023р. від Юридичного департаменту Одеської міської ради про проведення державної реєстрації права власності за іншим власником на нежитловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Зокрема, ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_3 виділив належну йому частку в праві власності на житловий будинок в окремий об`єкт нерухомого майна при державній реєстрації якого було зазначено адресу: АДРЕСА_1 .

Так, в скарзі зазначено, що ОСОБА_2 зустрівся зі своїм сусідом ОСОБА_3 у дворі, у якого інша частина в їх домоволодінні, та який йому повідомив, що тепер весь будинок належить йому, оскільки адреса «Суперфосфатна, 3в» тепер зареєстрована на нього.

Через це ОСОБА_2 звернувся до міського голови з метою перевірки слів сусіда. Це звернення було перенаправлено до Юридичного департаменту Одеської міської ради, який надав письмову відповідь від 09.08.2023р. за №136-к/вих про здійснення державної реєстрації права власності за іншим власником на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав державного реєстратора Василівської сільської ради Болградського району Одеської області.

З цієї відповіді ОСОБА_2 стало відомо, що його сусід ОСОБА_3 виділив свою частку в окремий самостійний об`єкт нерухомості, що, відповідно, є підставою для присвоєння такому об`єкту нової адреси.

З огляду на той факт, що про обставини прийняття рішення позивача (державного реєстратора) від 15.06.2022р. №63877018 ОСОБА_2 дізнався з листа юридичного департаменту Одеської міської ради від 09.08.2023р. №136-к/вих, а зі скаргою звернувся 22.09.2023р., визначений у ст.37 Закону №1952-IV, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що двомісячний строк на оскарження такого рішення ним не пропущено.

Поряд із тим, під час судового розгляду даної справи встановлено, що згадана вище скарга від 22.09.2023р. №СК-3803-23 надійшла до Міністерства юстиції України саме засобами електронного зв`язку, зокрема, направлена з електронної адреси «ІНФОРМАЦІЯ_1» 22.09.2023р. о 09:43 год. на електронні адреси «ІНФОРМАЦІЯ_2» та «ІНФОРМАЦІЯ_3», а саме до електронного листа додано відскановану копію скарги у форматі PDF, яка не містить цифрового підпису скаржника.

Жодного спростування наведеної обставини Міністерством юстиції України не було наведено і під час апеляційного перегляду даної справи.

Більше того, у підготовчому судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2 зазначену обставину підтвердив та пояснив з цього приводу, що спочатку звернувся до юристів за правовою допомогою, які допомогли йому скласти текст скарги та повідомили про необхідність направлення скарги засобами поштового зв`язку. Разом із тим, в подальшому він звернувся до інших правників, які безпосередньо скаргу із додатками направили засобами електронного зв`язку до Міністерства юстиції України без застосування кваліфікованого електронного підпису.

Тобто, твердження Міністерства юстиції України про те, що скарга надійшла у паперовому вигляді, дійсно спростовуються встановленими в ході судового розгляду обставинами.

У цьому контексті, суд першої інстанції цілком вірно відхилив посилання Міністерства юстиції України на відповідність скарги вимогам абз.7 ст.5 Закону України «Про звернення громадян», яким, серед іншого, визначено, що застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається, оскільки, у даному випадку, ОСОБА_2 оскаржено саме до Міністерства юстиції України рішення державного реєстратора, і відповідачем саме в порядку ст.37 Закону №1952-IV було розглянуто таку скаргу, а не надано відповідь відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що за приписами ст.37 Закону №1952-IV скарга може бути подана в електронній формі виключно за умови підписання її скаржником (або ж представником) із використанням кваліфікованого електронного підпису або застосуванням засобів електронної ідентифікації з високим рівнем довіри відповідно до законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» і «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».

Скарга, яка була подана в електронній формі без використання кваліфікованого електронного підпису або без застосування засобів електронної ідентифікації з високим рівнем довіри відповідно до законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», має бути повернута скаржнику на підставі рішення відповідача (його територіального органу), що також імперативно закріплено у нормах ст.37 Закону №1952-IV.

Так, відповідаючи на доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів звертає увагу на те, що електронним документом вважається документ, інформація в якому створена та збережена за допомогою електронних даних, що генеруються комп`ютерними засобами.

Підписують електронні документи кваліфікованим електронним підписом (КЕП), що надає їм юридичної сили. КЕП - це удосконалений кваліфікований електронний підпис, який створюється із використанням засобу кваліфікованого електронного підпису та базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа. Кожен КЕП має два ключі: секретний - який є лише у власника, ним накладається сам підпис, і відкритий ключ, за допомогою якого можна перевірити справжність накладеного електронного підпису.

Позначка часу фіксує дату та точний час, які присвоюються документові у момент підписання. При вирішенні судових спорів, вона гарантує його юридичну силу документу.

Документообіг регламентується вже згаданими Законами України «Про електронні довірчі послуги» та «Про електронні документи та електронний документообіг».

Відповідно, юридичну силу електронному документу дає електронний підпис. Він може бути двох видів: кваліфікований (КЕП) та удосконалений (УЕП). КЕП - це підпис на захищеному носії (токені) або в хмарному сервісі. УЕП - це такий же підпис, але записаний на звичайний носій (флеш-накопичувач, СD-диск тощо). Він має нижчий рівень довіри, але також надає документам юридичну силу.

Верховний Суд у постанові від 02.07.2024р. у справі № 910/1162/19 зазначив, що електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають (або можуть виникнути) права та обов`язки, має відповідати Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису (позиція Великої Палати Верховного Суду, що наведена у постанові від 13.09.2023р. у справі №204/2321/22).

Як наслідок, документ вважається таким, що має юридичну силу, якщо він був підписаний чи фізично особисто, чи за допомогою електронного цифрового підпису. Обидві такі форми підпису визнаються рівноцінними та такими, що створюють правові наслідки для сторін, які й підписали документ.

За змістом ст.ст.72-74 КАС України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або ж відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, суд 1-ї інстанції правильно взяв до уваги той факт, що електронний цифровий підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа.

Факт же відсутності електронного цифрового підпису, на думку судової колегії, унеможливлює ідентифікацію відправника такого повідомлення чи скарги, зміст якої, при цьому, не захищений від внесення будь-яких правок та, можливо, викривлення.

Отже, судом попередньої інстанції вірно та обґрунтовано встановлено наявність об`єктивних та правових підстав для повернення скарги ОСОБА_2 від 22.09.2023р. №СК-3803-23, що надійшла на електронну адресу відповідача в електронній формі та, що у даному випадку є ключовим, без використання кваліфікованого електронного підпису або ж без застосування засобів електронної ідентифікації з високим рівнем довіри відповідно до законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

У постановах від 12.06.2019р. у справі №821/1490/17 та від 20.05.2019р. у справі №826/9046/16 Верховний Суд дійшов висновку, що у справах про оскарження наказів Міністерства юстиції України, прийнятих за наслідком розгляду скарг на реєстраційні дії державного реєстратора, адміністративні суди, у першу чергу, перевіряють правомірність дій Міністерства під час розгляду скарги на рішення та дії державного реєстратора. При цьому, оцінку діям державного реєстратора може бути надано судами цивільної або господарської юрисдикцій у справах за позовами осіб, яких стосуються відповідні реєстраційні дії.

Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

До того ж слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін у справі, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Повний текст постанови виготовлено: 17.03.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко