Справа № 140/14575/24
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року ЛуцькСправа № 140/14575/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області (далі ГУ ДСНС у Волинській області), в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 52-53) просить:

- визнати бездіяльність відповідача протиправною стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення у повному обсязі;

- зобов`язати відповідача виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), але не більш як за шість місяців, за період 02.03.2022 по 21.11.2024 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що проходив службу у відповідача та наказом ДСНС України від 01.02.2022 №38 його звільнено зі служби цивільного захисту. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 у справі №140/9191/24 зобов`язано ГУ ДСНС у Волинській області нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 зі встановленням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін. На виконання вказаного рішення суду відповідач виплатив йому кошти у сумі 67318,31 грн. У зв`язку з чим позивач через свого представника звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, а також компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, однак відповідач відмовив у задоволенні вказаної заяви.

Позивач вважає, що оскільки відповідачем було допущено затримку розрахунку при звільненні зі служби, що є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), тому відповідно до статті 117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, зазначає, що з 19.07.2022 діє редакція статті 117 КЗпП України, якою передбачено, що роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. З урахуванням наведеного вважає, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.

Також позивач вважає, що відповідно до положень відповідно до положень Закону України від 19.10.2000 №2050-ІІІ «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050-ІІІ) має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 23.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовних вимог не визнав та просив у їх задоволенні відмовити повністю. В обґрунтування такої позиції зазначив, що норма щодо включення індексації грошових доходів в грошові доходи громадян, що підлягають компенсації, внесена Законом України від 04.02.2021 №1214-IX «Про внесення змін до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», який набрав чинності 26.02.2021. Відтак, нарахована та виплачена на виконання рішення суду від 30.10.2024 у справі №140/9191/24 індексація грошового забезпечення за період з січня 2016 по січень 2018 року не вважалась грошовим доходом у розумінні Закону №2050-ІІІ, оскільки зміни про включення її в грошовий дохід, набрали чинності в лютому 2021 року. У свою чергу, ГУ ДСНС у Волинській області в найкоротший термін за судовим рішенням, яке набрало законної сили, виплатило позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 у сумі 67 764,69 грн, тобто виплату належних сум (право на які визначено судовим рішенням) проведено без затримки у один місяць, відтак відсутні правові підстави для виплати позивачу компенсації за втрату частини доходів. Крім того вказав, що 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України, за змістом яких роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, відтак вважає вимоги позивача щодо виплатити йому середнього грошового забезпечення з 22.09.2021 по 28.03.2024 безпідставними.

Інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у ГУ ДСНС у Волинській області. Відповідно до витягу з наказу начальника ГУ ДСНС у Волинській області (по особовому складу) від 02.03.2022 №56 полковника служби цивільного захисту ОСОБА_1 , заступника начальника ГУ ДСНС у Волинській області із запобігання надзвичайним ситуаціям, якого наказом ДСНС України від 01.02.2022 №38 звільнено зі служби цивільного захисту у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), з 02.03.2022 знято з усіх видів забезпечення та виключено з кадрів ДСНС (а.с. 43).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 у справі №140/9191/24, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ГУ ДСНС у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено повністю, зокрема, зобов`язано ГУ ДСНС у Волинській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 зі встановленням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін.

21.11.2024 на виконання рішення суду у справі №140/9191/24 відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача кошти в сумі 67318,31 грн., що підтверджується банківською випискою (а.с. 55), платіжною інструкцією від 19.11.2024 №1745 (а.с. 34), відомістю нарахування грошового забезпечення (індексації) (а.с. 49).

25.11.2024 позивач через свого представника звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 02.03.2022 по 21.11.2024 відповідно до Порядку №100, а також нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати 21.11.2024 (а.с. 14-15).

Листом від 29.11.2024 №4801-5406/4804 ГУ ДСНС у Волинській області повідомило, що сфера дії КЗпП України не поширюється на осіб рядового і начальницького складу цивільного захисту, військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, а також деяких інших осіб, які не мають статусу працівників по трудовому законодавству. Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженої наказом МВС України від 20.07.2018 № 623, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.08.2018 за № 936/32388 (далі Інструкція № 623), не передбачено виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні для осіб начальницького складу служби цивільного захисту. Оскільки трудові відносини та служба цивільного захисту мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, а тому передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, в тому числі на правовідносини, які виникли між заявником та Головним управлінням, а відтак посилання на законодавство про працю (статті 116, П7 КЗпП України) є безпідставним. Крім того, зазначено, що Головним управлінням здійснювалося нарахування та виплата грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01.01.2016 до 01.03.2018 відповідно до чинного на той час законодавства України, відтак підстави для виплати компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159 відсутні (а.с. 17-19).

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відносини, пов`язані із захистом населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій, у тому числі, порядок проходження служби цивільного захисту, соціальний та правовий захист осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, працівників органів управління та сил цивільного захисту, врегульовані нормами Кодексу цивільного захисту України.

Відповідно до частини першої статті 101 Кодексу цивільного захисту України служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Частиною першою статті 115 Кодексу цивільного захисту України визначено, що держава забезпечує соціальний та правовий захист осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, працівників органів та підрозділів цивільного захисту і членів їхніх сімей відповідно до Конституції України, цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Статтею 125 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків.

Розміри, порядок та умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення особи рядового і начальницького складу служби цивільного захисту із списків особового складу органу (підрозділу) цивільного захисту.

Порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби цивільного захисту унормовано розділом ХХVІІ Інструкції №623.

Кодексом цивільного захисту України та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення осіб рядового і начальницького складу, не встановлено відповідальність за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті.

Верховний Суд України в постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За змістом висловленої у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 правової позиції питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Отже, у цьому випадку з метою забезпечення рівності прав та дотримання принципу недискримінації у трудових відносинах підлягають застосуванню до спірних правовідносин приписи КЗпП України. Нерозповсюдження на військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу норм КЗпП України стосується лише врегулювання оплати праці (грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення (як-от щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати).

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, наведеними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21.03.2017 у справі №826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Такого підходу дотримувався Верховний Суд й у інших постановах (від 21.10.2021 в справі №640/14764/20, від 18.11.2021 в справі №600/1071/20-а, від 02.02.2023 у справі №826/1575/17 та ін.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Звідси, правила статті 117 КЗпП України розповсюджується і на правовідносини, що виникають після винесення судового рішення про присудження виплат, що підлягають виплаті при звільненні з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17.

З матеріалів справи вбачається, що на дату звільнення зі служби, зняття з усіх видів забезпечення та виключення з кадрів ДСНС (02.03.2022) відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок. Виплата коштів проводилася, у тому числі і на виконання судового рішення у зв`язку із наявністю спору між сторонами щодо належних позивачу сум.

Так, на виконання рішення суду у справі №140/9191/24 індексацію грошового забезпечення в сумі в сумі 67318,31 грн позивачу виплачено 21.11.2024 (а.с. 55). Наведене дає підстави для висновку, що відповідач не дотримався обов`язку провести розрахунок із позивачем у день звільнення, тобто остаточний розрахунок проведено поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

За встановлених у справі обставин до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини першої статті 117 КЗпП України, згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Період затримки розрахунку при звільненні розпочинається з першого дня після звільнення, а закінчується днем, що передує дню остаточного розрахунку, оскільки саме в цей період у роботодавця існує заборгованість перед звільненим працівником (у цьому разі з 03.03.2022 - наступний після зняття з усіх видів забезпечення та виключення з кадрів ДСНС) до 21.11.2024 - день виплати кошти згідно з рішенням суду у справі №140/9191/24).

Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та час затримки такого розрахунку, суд зауважує, що з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ), де час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

За висновками Верховного Суду (викладеними у постановах від 20.06.2024 у справі №120/10686/22, від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі №560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі №560/11489/22) у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Застосовуючи наведений підхід Верховного Суду, суд зазначає, що у цій справі період з 03.03.2022 до 18.07.2022 включно (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, суд може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 до 21.11.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Повертаючись до позовних вимог у цій справі, суд зазначає, що у позовній заяві ОСОБА_1 наголошує на тому, що з урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з ним (21.11.2024), до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX.

З урахуванням наведеного позивач у позовній заяві позовні вимоги сформулював до відповідача шляхом зобов`язання виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період 02.03.2022 по 21.11.2024, але не більш як за шість місяців, тобто відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції Закону №2352-ІХ.

Таким чином, оскільки у даній справі заявлено позовні вимоги щодо стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні фактично лише за шість місяців, то у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог та вирішення питання стягнення такої компенсації за інший період.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, у справі, яка розглядається, суд, встановивши право позивача на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язаний визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати відповідача провести її нарахування та виплату.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд в постановах від 31.03.2021 у справі №120/2617/20-а, від 20.05.2021 у справі №380/3007/20 та від 29.10.2021 у справі №380/5499/20.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами Порядку №100.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Як встановлено пунктом 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до поданого ГУ ДСНС у Волинській області розрахунку середньої заробітної плати згідно Порядку №100 (а.с. 48) за два останні місяці перед звільненням (січень-лютий 2022 року) ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення у січні 2022 року у сумі 31778,99 грн, у лютому 2022 року у сумі 34110,65 грн, а всього 65889,64 грн. Виходячи з цього, середньоденна заробітна плата становить 1116,77 грн (65889,64 грн/59, де 59 кількість календарних днів у січні-лютому 2022 року).

Час затримки розрахунку при звільненні, з урахування заявлених позивачем позовних вимог (за шість місяців), за період з 03.03.2022 (наступний день після зняття з усіх видів забезпечення та виключення з кадрів ДСНС) по 03.09.2022 (при цьому строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку) становить 185 днів.

У постанові від 29.03.2023 у справі №260/2583/21 Верховний Суд вказував, що передбачений статтею 117 КЗпП України спосіб захисту вимагає також, щоб орган, який вирішує спір щодо суми заборгованості при звільненні визначив також і суму, яка підлягатиме стягненню на користь позивача.

Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та враховуючи положення статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ (яку суд застосовує, беручи до уваги межі позовних вимог) середній заробіток за час затримки розрахунку становить 206602,45 грн (1116,77 грн х 185 дні).

При цьому, суд враховує, що Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22 відступив від правової позиції, викладеної, зокрема у постанові Верховного суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 20.06.2024 у справі №120/10686/22, та виснував, що до правовідносин, які регулюються статтею 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, у зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, не є можливим застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц (щодо критеріїв зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника) та які були сформовані до правовідносин, що виникли під час дії статті 117 КЗпП України у редакції до внесення змін Законом №2352-IX.

З урахуванням наведеного визначений розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (не більше як за шість місяців) у сумі 206602,45 грн підлягає стягненню на користь позивача у повному обсязі.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставин, аналіз наведених вище норм законодавства, правові висновки Верховного Суду щодо їх застосування, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними дій ГУ ДСНС у Волинській області щодо несвоєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні зі служби та стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 206602,45 грн.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити, що відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів і їх сплата є обов`язком роботодавця та працівника. Тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податків та інших обов`язкових платежів, визначених законодавством.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації (21.11.2024) суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом №2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок №159).

Згідно зі статтями 1, 2 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Відповідно до статей 3 та 4 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Норми Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.

За змістом статті 6 Закону №2050-ІІІ, пункту 7 Порядку №159 компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Із наведеного слідує, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі індексації. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений цей платіж і коли, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункту 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.04.2021 у справі №465/322/17, від 05.07.2022 у справі №420/7633/20 та ряду інших (постанови від 20.02.2018 у справі № 522/5664/17, від 21.06.2018 у справі №523/1124/17, від 12.02.2019 у справі №814/1428/18, від 08.08.2019 у справі №638/19990/16-а).

Абзацом сьомим пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 15.10.2020 у справі №240/11882/19 вказав, що враховуючи наявність факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення, позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення. Так у випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів. Вказана правова позиція підтримана у постанові Верховного Суду від 29.04.2021 у справі №240/6583/20.

Відповідач не заперечує, що виплату належних ОСОБА_1 сум індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 останній отримав 21.11.2024, тобто, виплата проведена за відповідний період несвоєчасно.

Посилання відповідача на те, що нараховані позивачу на виконання рішення суду кошти були виплачені своєчасно, є безпідставним, оскільки компенсація, передбачена Законом №2050-ІІІ, виплачується у разі порушення строків виплати доходу (зокрема, нарахованих сум індексації), а не виконання рішення суду. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16.11.2022 у справі №674/22/17.

Відповідач в порушення приписів Закону №2050-ІІІ, абзацу сьомого пункту 4 Порядку №1078, Порядку №159 у зв`язку із несвоєчасною виплатою індексації виплату компенсації втрати частини доходів не здійснив, як і не зробив цього після звернення позивача за вирішенням цього питання.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що відповідача слід зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації - 21.11.2024.

Як установлено частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у сумі 1211,20 грн., сплачений квитанцією від 02.12.2024 (а.с. 9).

Керуючись статтями 243- 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області щодо несвоєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні зі служби.

Стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 206602,45 грн (двісті шість тисяч шістсот дві грн 45 коп.).

Зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01.01.2016 по день фактичної виплати - 21.11.2024.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області (43020, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Електроапаратна, 6, ідентифікаційний код юридичної особи 38592652).

Суддя О. О. Андрусенко