Справа № 160/24452/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 рокуСправа №160/24452/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 , до Відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними та скасування п.3, п.6 наказу №1320 від 20.08.2023р., визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

06.09.2024р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 , до Відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 та просить:

- визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) №1320 від 20.08.2023р. «Про результати службового розслідування» в частині висновку про те, що військове майно, а саме: укомплектована тактична аптечка КSE в кількості 57 шт., аптечка медична загальновійськова індивідуальна (ціна за одиницю 1651,77 грн.) в кількості 4 шт.; комплект медичного спорядження: аптечка бійця рятувальника в кількості 3 шт., втрачені внаслідок неналежного ставлення до своїх службових обов`язків та військової служби ОСОБА_2 командиром 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_3 ;

- визнати протиправним та скасувати пункт 6 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) №1320 від 20.08.2023р. «Про результати службового розслідування» в частині висновку про те, що на підставі ч.1 ст.3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 року №160 (зі змінами) притягнути ОСОБА_3 до повної матеріальної відповідальності за втрачене військове майно на суму 160859 грн. 94 коп.;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 про стягнення з грошового забезпечення старшого лейтенанта ОСОБА_1 збитків на підставі копій документів надісланих Військовою частиною НОМЕР_1 та прийнятих Військовою частиною НОМЕР_2 за описом, поданим у супровідному листі №211/ФЕС від 27.01.2024р.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 повернути старшому лейтенанту ОСОБА_1 незаконно утримані кошти стягнення з грошового забезпечення на підставі копій документів надісланих Військовою частиною НОМЕР_1 та прийнятих Військовою частиною НОМЕР_2 за описом, поданим у супровідному листі №211/ФЕС від 27.01.2024р. станом на момент набрання рішенням законної сили.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на момент подання даного позову він проходить військову службу у в/ч НОМЕР_2 на посаді командира штурмової роти з 17.08.2023р., на яку він був переведений наказом КСВ ЗСУ №756 від 17.08.2023р. із в/ч НОМЕР_3 , де виконував обов`язки командира 1 механізованої роти в/ч НОМЕР_1 (у званні молодший лейтенант) згідно наказу №188 від 10.07.2023р. у період з 10.07.2023р. по 17.08.2023р. Після переведення до в/ч НОМЕР_2 у липні 2024р. позивач отримав Звіт про здійснені відрахування із його грошового забезпечення, з якого дізнався, що із нього примусово стягується 20% на підставі документів, отриманих від в/ч НОМЕР_1 згідно з супровідним листом №211/ФЕС від 27.01.2024р. Позивач вказує на те, що він не погоджується із таким стягненням, оскільки в/ч НОМЕР_1 ні з оспорюваним Наказом №1320 від 20.08.2023р., ні з матеріалами службового розслідування, проведеного за фактом виявлення нестачі під час здачі майна медичного пункту в/ч НОМЕР_3 (медичних аптечок), його не ознайомлювали, копії спірного наказу він не отримував, службову перевірку було здійснено без його участі, без його повідомлення та без можливості надання ним належних пояснень і спростувань, вважає, що обставини його протиправної поведінки у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням ним обов`язків військової служби та встановлення його вини у завданні шкоди не доведені, оскільки згадане майно у період з 10.07.2023р. по 17.08.2023р. (37 днів) він фактично не отримував, а тому і не втрачав, службова перевірка була призначена за наказом №3164 від 18.08.2023р., тоді як позивач уже з 17.08.2023р. був переведений до в/ч НОМЕР_2 , відповідно, знаходився у іншому підрозділі, тому командир в/ч НОМЕР_1 не мав права на винесення спірного наказу про притягнення його до матеріальної відповідальності у відповідності до вимог ч.2 ст.11 Закону №160. За викладеного, позивач вважає, що наказ №1320 від 20.08.2023р. у оспорюваній частині був винесений неуповноваженою особою, на підставі службової перевірки, яка проведена з порушенням встановленого порядку, передбаченого Наказом №608 від 21.11.2017р., за відсутності доведення обставин вини позивача у не виконанні або неналежному виконанні ним обов`язків військової служби, що, на його переконання, є безумовними підставами для скасування вищенаведеного наказу у оспорюваній частині. Щодо позовних вимог до в/ч НОМЕР_2 в частині незаконності примусового утримання із грошового забезпечення позивача збитків за згаданим оспорюваним наказом та повернення вже безпідставно утриманих коштів, позивач посилається на те, що не надавав добровільної згоди на стягнення із свого грошового забезпечення відшкодування збитків за матеріалами в/ч НОМЕР_1 , навпаки, 06.08.2024р. звернувся до в/ч НОМЕР_2 із рапортом про припинення незаконного утримання з нього матеріальної шкоди, проте, йому було відмовлено в зупиненні такого утримання згідно до листа-відповіді від 08.08.2024р. Наведені дії відповідача-2 позивач вважає незаконними, оскільки у разі відмови його як військовослужбовця від добровільного відшкодування, таке відшкодування завданої матеріальної шкоди здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини згідно ч.3 ст.10 Закону №160. У відповіді на відзив від 31.10.2024р. позивач послався на ті ж обставини і підстави, які наведені і у позові, додатково зазначив, що акт службового розслідування від 20.08.2023р. не містить жодних обставин за яких відповідно до ст.6 Закону №160 до позивача застосовано повну матеріальну відповідальність, тоді як, згідно до ч.2 ст.5 Закону №160 за недотримання належного обліку майна передбачено виключно обмежену матеріальну відповідальність, яка не може перевищувати 15 прожиткових мінімумів, що станом на 2023 рік становила 40260,00 грн.(а.с.1-8, 115-121).

Ухвалою суду від 18.09.2024р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідачів-1,2 надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також додатково Відповідачеві-1 запропоновано надати докази вручення (ознайомлення) позивача з оспорюваним наказом, надати докази ознайомлення позивача з матеріалами службового розслідування, акту відмови позивача від ознайомлення; надати докази прийняття у встановленому законодавством порядку наведеного у оспорюваному наказі майна саме позивачем, всі докази, які стосуються спірного службового розслідування стосовно позивача, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідачеві-2 запропоновано надати докази правомірності здійснення відрахувань із грошового забезпечення позивача без урахування вимог ч.3 ст.10 Закону №160 від 03.10.2019р. виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.47-48).

Зазначена ухвала суду разом з адміністративним позовом та доданими до нього документами була направлена та отримана відповідачами-1,2 у їх електронних кабінетах 10.09.2024р. (адміністративний позов), 19.09.2024р. (ухвала суду), що є належним повідомленням відповідачів-1,2 про дачу, час та місце судового розгляду справи у відповідності до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України про що свідчать довідки про доставку електронних листів до електронних кабінетів відповідачів-1,2, наявні у справі (а.с.51-54).

На виконання вимог вищенаведеної ухвали суду через систему "Електронний суд" 01.10.2024р. від відповідача-1 (в/ч НОМЕР_1 ) надійшов відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що доведення підстав проведення службового розслідування, ознайомлення про права та обов`язки під час проведення службового розслідування, надання можливості висловити письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять, ознайомлення з актом службового розслідування (в частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником) згідно до вимог Наказу №608 від 21.11.2017р., на переконання відповідача-1 (командира в/ч НОМЕР_1 ), є правом військовослужбовця, а не обов`язком посадової особи, яка проводить службове розслідування. Також відповідач-1 зазначив, що вказане не відповідає дійсності, оскільки посадова особа ОСОБА_4 , який проводив службове розслідування, відібрав пояснення у позивача за фактом втрати майна за допомогою засобів зв`язку, про що зазначено в бланку пояснень (за допомогою технічних засобів), що передбачено вимогами Наказу №608 від 21.11.2017р., оскільки позивач фізично не перебував у в/ч НОМЕР_1 про що свідчить і відмітка у бланку пояснень, тому відповідач-1 вважає, що твердження позивача про проведення розслідування без його повідомлення, без отримання від нього пояснень є лише маніпуляцією і спробою ввести суд в оману, штучно створюючи підстави визнання наказу протиправним. Окрім того, відповідач-1 у відзиві на позов зазначив, що через переведення позивача для проходження подальшої військової служби в іншу військову частину згідно наказу від 17.08.2023р. №756, яке відбулося на три доби раніше прийняття Наказу «Про результати службового розслідування» довести оспорюваний Наказ №1320 від 20.08.2023р. до відома позивача не вдалося за можливе. Щодо посилань позивача на відсутність у командира в/ч НОМЕР_1 права на притягнення позивача до матеріальної відповідальності за оспорюваним Наказом, то відповідач-1 вважає, що ці твердження не відповідають дійсності, оскільки згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 26.08.2023р. №247 позивача було виключено зі списків в/ч НОМЕР_3 та він вважається таким, що здав посаду з 26.08.2023р., тобто, фактичне притягнення позивача до матеріальної відповідальності відбулося уповноваженою на те особою (командиром в/ч НОМЕР_1 ) до моменту виключення останнього зі списків частини, а відповідно, на переконання відповідача-1, позивач був притягнутий до матеріальної відповідальності без порушення вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців». З приводу аргументів позивача про те, що службовим розслідуванням не встановлено факту протиправної поведінки, вини і причинного зв`язку між порушенням обов`язків служби (службових обов`язків) і завданням шкоди в діях позивача, то відповідач-1 вважає їх необґрунтованими, оскільки, як заявляє сам позивач, у нього відсутня копія або витяг зазначеного розслідування, а значить ці твердження являються усього лише припущеннями, тоді як ст.3 наведеного Закону встановлені підстави і умови притягнення особи до матеріальної відповідальності. За викладеного, відповідач-1 вказав на те, що у ході проведення службового розслідування встановлено необхідні достатні підстави і умови для притягнення, зокрема, позивача до повної матеріальної відповідальності, такі як шкода, вина, протиправна поведінка і причинно-наслідковий зв`язок, розгорнута аргументація правомірності притягнення позивача до відповідальності міститься в акті службового розслідування, який додається (а.с.55-57).

15.11.2024р. засобами поштового зв`язку до канцелярії суду від Відповідача-2 (в/ч НОМЕР_2 ) надійшов відзив на позов, в якому останній просив у задоволенні даного адміністративного позову відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що 28.01.2024р. на адресу в/ч надійшов лист від 27.01.2024р. №211/ФЕС від в/ч НОМЕР_1 із відповідними додатками, де за Додаток №1 до листа є акт приймання-передачі заборгованості з відшкодування збитків завданих державі позивачем (нестача по медичній службі), що становить 158 092,82 грн. з урахуванням часткового погашення 2767,12 грн. Позивача призначено на посаду командира штурмової роти в/ч НОМЕР_2 згідно наказу від 29.08.2023р. №246 та зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення з 29.08.2023р. Правовою підставою для стягнення з позивача матеріальних збитків є вимоги чинного законодавства, зокрема, ст.11 Закону №160, пункт 6 Наказу №1320 від 20.08.2023р., Порядку №608, ст.ст. 45,84 Дисциплінарного статуту. За висновками службового розслідування вина позивача полягає в тому, що, будучи військовою службовою особою в/ч НОМЕР_2 , всупереч інтересам служби та в порушення покладених на нього обов`язків, в умовах дії особливого періоду, не було вжито заходів щодо недопущення просування противника в напрямку Опитне-Іванівське, Донецької області, а саме: не було організовано КСП рот в межах опорних пунктів, за час перебування 2 штурмового батальйону в першому ешелоні оборони бригади, чим не виконав свої обов`язки щодо побудови оборони у визначеному районі, внаслідок чого допустив недбале ставлення до військової служби, невиконання обов`язків, передбачених Статутом внутрішньої служби ЗСУ, що підтверджується матеріалами службового розслідування. На переконання відповідача-2 позивачем не було доведено протиправності самих висновків службового розслідування, а суд не може вдаватися до переоцінки висновків військового командування у частині виявлення порушень військової дисципліни та саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. За викладеного, на переконання відповідача-2, відповідач-1 при прийнятті оскаржуваного наказу діяв відповідно до ст.19 Конституції України, а саме: на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Окрім того, на думку відповідача-2, в частині позовних вимог позивача про скасування наказу №1320 від 20.08.2023р., позивачем пропущені встановлені строки звернення до суду з цим позовом, оскільки наказ датований 20.08.2023р., а позивач звернувся з позовом у вересні 2024р., майже рік з моменту винесення оспорюваного наказу в порушення КАС України, зазначив, що позивачу було відомо про нібито порушення законних прав у серпні 2023р., у відповідності до Звіту про автоматизований розподіл справи, датою її розподілу є 10.09.2024р., а тому за таких обставин позивачем необґрунтовано та без поважних причин пропущено строки для звернення до суду з цим позовом на що, на переконання відповідача-2, нібито, суд першої інстанції не звернув уваги (а.с.126-138).

Разом з тим, таке твердження відповідача-2 з приводу того, що суд першої інстанції не звернув уваги на пропущення позивачем строку звернення до суду з цим позовом, є неспроможним, оскільки відповідачеві-2 слід було уважно вивчити як зміст позову, так і зміст ухвали суду від 18.09.2024р. про відкриття провадження у даній справі, в якій судом зазначено, що клопотання позивача про поновлення строків звернення до суду з цим позовом (викладене у позові) судом буде вирішено після отримання від відповідача-1 доказів вручення (ознайомлення) позивача з оспорюваним наказом та матеріалами службового розслідування (а.с.47-зворот).

А отже, вирішення питання про поновлення пропущеного строку звернення з даним позовом до суду поставлено в залежність від надання чи не надання відповідачем-1 доказів вручення/ознайомлення позивача з оспорюваним наказом та матеріалами службового розслідування.

Вирішуючи питання про поновлення позивачеві пропущеного строку звернення до суду з цим позовом та досліджуючи обставини причин поважності його пропуску, суд виходить з наступного.

У відповідності до вимог ч.1 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк ч.5 ст.122 згаданого Кодексу.

А згідно до приписів ч.1 ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Частина перша статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини звертав увагу, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права» (рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France), Series A № 333-B, crop.42, пункт 36).

В абзаці 7 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 24 Конституції України (справа про рівність сторін судового процесу) від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 вказано, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права.

Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У пунктах 69,70 постанови Верховного Суду від 20.09.2023р. у справі №560/6732/22 даний Суд сформував правовий висновок про те, що згідно із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, сам факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки, у зв`язку із запровадження такого, не може безумовно вважатись поважною причиною для безумовного поновлення цих строків. Водночас, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на ту обставини, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення та відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» мобілізований у першу хвилю (оперативні резервісти, колишні військовослужбовці та ветерани АТО та ООС). Вказані обставини можуть свідчити про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом його прав з поважних причин та є підставою для поновлення судом строків, встановлених частиною другою статті 122 КАС України.

У викладеній вище справі, Верховний Суд також вважав за необхідне зазначити, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

А відповідно, із наведеного аналізу судової практики та приписів процесуального законодавства слідує, що при вирішенні питання поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним позовом, суд має дослідити причини поважності пропуску такого строку.

Так, зі змісту позову судом встановлено, що позивач у позові просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом та поновити йому строк на оскарження пунктів 3,6 наказу №1320 від 20.08.2023р. через те, що в/ч НОМЕР_1 ні копії оспорюваного наказу, ні матеріалів службового розслідування, йому не вручалися та його ознайомлено з ними не було, на адвокатський запит про надання таких копій документів в/ч НОМЕР_2 було відмовлено, а в/ч НОМЕР_1 взагалі не надала відповіді, лише представником частини було скинуто на його мобільний номер в месенджері Ватсап фото наказу 1320 поганої якості, про утримання з його грошового забезпечення на відшкодування збитків у розмірі 20% позивач довідався після отримання від в/ч НОМЕР_4 Звіту про здійснені відрахування та виплати тільки у липні 2024р. (а.с.2,7).

В свою, чергу, відповідач-1 на вимогу ухвали суду від 18.09.2024р., у відзиві на позов підтвердив факт не ознайомлення позивача із оспорюваним наказом та матеріалами службового розслідування, а також і факт не вручення копії такого наказу позивачеві, а відповідно, через відсутність таких доказів, відповідач-1 не зміг надати їх і на вимогу суду (а.с.56-зворот).

Також із доданих до позову копій документів судом установлено, що позивач є учасником бойових дій згідно копії посвідчення серії НОМЕР_5 від 15.04.2024р., за інформацією, наведеною у копії посвідчення офіцера НОМЕР_6 з березня 2023р. проходить військову службу у Збройних Силах України, є діючим військовослужбовцем, займає посаду командира штурмової роти штурмового батальйону в/ч НОМЕР_2 з 17.08.2023р. (а.с.14-17).

Тобто, станом на момент прийняття пунктів 3,6 оспорюваного Наказу №1320 від 20.08.2023р. та у період з 26.08.2023р. та станом на дату подання цього позову - 06.09.2024р. позивач здійснює заходи по захисту Батьківщини від збройної агресії російської федерації, а відповідно, суд вважає, що у цей період позивач не має можливості займатися особистими питаннями, зокрема, і захистом своїх порушених прав, свобод та інтересів, що суд визнає поважними причинами пропуску такого строку звернення до суду з даним позовом, які є підставами для поновлення такого пропущеного строку звернення до суду з цим позовом.

При цьому, аргументи відповідача-2 про пропущення позивачем строку звернення з даним позовом в частині оскарження пунктів 3,6 Наказу №1320 від 20.08.2023р. є пропущеним без поважних причин, є неспроможними, оскільки вказані позовні вимоги (оскарження наказу відповідачем-1) заявлені не до відповідача-2, а, відповідно, останній і не наділений повноважень на їх захист від імені відповідача-1, таких повноважень (представляти інтереси відповідача-1 у даному спорі) до його відзиву на позов відповідачем-2 не додано.

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи очевидні обмеження в розпорядженні власними правами в зв`язку з перебуванням на військовій службі під час повномасштабної збройної агресії рф, в період дії воєнного стану виконання бойових завдань у складі в/ч НОМЕР_3 (в/ч НОМЕР_1 ) та НОМЕР_2 по захисту Батьківщини, суд констатує поважність причин пропуску строку звернення до суду, в зв`язку з чим клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду з цим позовом, підлягає задоволенню.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 17.03.2025р. у зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці у період грудень 2024р. січень 2025р., з 06.03.2025р. по 14.03.2025р. та, як наслідок, об`єктивну неможливість прийняття у цей період рішень у справах, на підставі ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд даної справи було продовжено до 17.03.2025р. (а.с.194).

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 17.03.2025р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 з 26.02.2022р. проходить військову службу у Збройних Силах України у в/ч НОМЕР_2 у званні молодшого лейтенанта, на посаді командира штурмової роти штурмового батальйону згідно з наказом КСВ ЗСУ №756 від 17.08.2023р., є учасником бойових дій, про що свідчать відомості, які містяться у копії паспорта позивача НОМЕР_7 , копії витягу з наказу від 26.02.2022р. №2, копії посвідчення офіцера НОМЕР_6 та копії витягу з наказу №246 від 29.08.2023р. (а.с.10-12,14-17,140, 143).

В свою чергу, позивач з 10.07.2023р. по 17.08.2023р. проходив військову службу у лавах Збройних Сил України у в/ч НОМЕР_1 (підпорядкована в/ч НОМЕР_3 ) у званні молодшого лейтенанта, на посаді командира 1 механізованої роти в/ч НОМЕР_3 , що підтверджується змістом копії вищенаведеного посвідчення офіцера, змістом копії наказу №1320 від 20.08.2023р. та змістом копії витягу з наказу №247 від 26.08.2023р. (а.с.17-19,144).

На підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 за №3164 від 18.08.2023р. було призначене службове розслідування за фактом виявлення нестачі під час здачі майна медичного пункту в/ч НОМЕР_3 про що свідчить зміст копії оспорюваного наказу (а.с.18,111).

Із матеріалів службового розслідування видно, що начальником служби безпеки військової служби в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_5 у рамках проведення даного службового розслідування, було здійснено опитування позивача засобами зв`язку та вказаною вище посадовою особою складено Бланк отримання пояснень, який ні підпису позивача, ні дати опитування, не містить (а.с.86-87).

За результатами проведеного службового розслідування командиром в/ч НОМЕР_1 20.08.2023р. був затверджений Акт службового розслідування (далі Акт службового розслідування) зі змісту якого видно, що під час проведення службового розслідування було виявлено нестачу майна медичної служби в/ч НОМЕР_1 , зокрема, (майна, яке обліковується за 1 механізованою ротою в/ч НОМЕР_3 ), а саме: укомплектована тактична аптечка КSE за обліком 120 шт., повернуто (здано) 63 шт., нестача 57 шт., аптечка медична загальновійськова індивідуальна, за обліком 6 шт., повернуто (здано) 2 шт., нестача 4 шт.; комплект медичного спорядження: аптечка бійця рятувальника, за обліком 3 шт., повернуто (здано) 2 шт., нестача 1 шт., загальна сума нестачі медичного майна по 1 механізованій роті в/ч НОМЕР_3 становить 160859,94 грн. (а.с.62,71-зворот).

Також у розділі 4 згаданого Акту службового розслідування, зазначено, що виходячи із матеріалів службового розслідування вина ОСОБА_1 виражається у форму непрямого умислу (протиправній недбалості), який виразився у невиконанні ним вимог Статуту внутрішньої служби ЗСУ, а також інших керівних документів, в частині належного обліку військового майна, який вимагає берегти державне майно і вживати заходів щодо недопущення втрати такого майна, а саме: п.2.1, п.2.5, п.п.3.1.1, 3.1.7, 3.1.9 Положення №300, ст.111 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, ст.1 і 3 Дисциплінарного Статуту ЗСУ, що встановлено умовами для притягнення позивача до матеріальної відповідальності на загальну суму 160859,94 грн. (а.с.70-71).

У пунктах 3 та 6 розділу 5 згаданого Акту службового розслідування запропоновано, зокрема, вважати, що військове майно, а саме: укомплектована тактична аптечка КSE в кількості 57 шт., аптечка медична загальновійськова індивідуальна (ціна за одиницю 1651,77 грн.) в кількості 4 шт.; комплект медичного спорядження: аптечка бійця рятувальника в кількості 3 шт., втрачені внаслідок неналежного ставлення до своїх службових обов`язків та військової служби ОСОБА_2 командиром 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_3 .

На підставі ч.1 ст.3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 року №160 (зі змінами) притягнути ОСОБА_3 до повної матеріальної відповідальності за втрачене військове майно на суму 160859 грн. 94 коп. (а.с.75-зворот).

20.08.2023р. командиром в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) був прийнятий наказ за №1320 «Про результати службового розслідування» (далі оспорюваний Наказ №1320) за змістом якого наказано, зокрема,

- вважати, що військове майно, а саме: укомплектована тактична аптечка КSE в кількості 57 шт., аптечка медична загальновійськова індивідуальна (ціна за одиницю 1651,77 грн.) в кількості 4 шт.; комплект медичного спорядження: аптечка бійця рятувальника в кількості 3 шт., втрачені внаслідок неналежного ставлення до своїх службових обов`язків та військової служби ОСОБА_2 командиром 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_3 пункт 3 оспорюваного Наказу №1320;

- на підставі ч.1 ст.3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 року №160 (зі змінами) притягнути ОСОБА_3 до повної матеріальної відповідальності за втрачене військове майно на суму 160859 грн. 94 коп. пункт 6 оспорюваного Наказу №1320 (а.с.18-21,111-112).

Надалі, в рахунок відшкодування завданих державі збитків згідно до згаданого Наказу №1320 з грошового забезпечення позивача в/ч НОМЕР_1 було стягнуто 2767,12 грн., та у зв`язку з переведенням позивача до іншого місця служби залишок заборгованості в сумі 158092,82 грн. було передано до в/ч НОМЕР_2 згідно Акту приймання-передачі заборгованості з відшкодування завданих збитків, що є додатком до Листа від 27.01.2024р. №211/ФЕС, який надійшов до в/ч НОМЕР_2 за вх. №1731 від 28.01.2024р. (а.с.139,141-142).

Згідно наданого в/ч НОМЕР_2 позивачеві Звіту про здійснені відрахування та виплати від 08.07.2024р. №20821, починаючи з березня 2024р. по червень 2024р. з грошового забезпечення було утримано відшкодування збитків за згаданим наказом №1320 у загальній сумі 25117,86 грн. (а.с.22).

Надалі, позивач 06.08.2024р. звернувся з рапортом у якому повідомив, що не надавав добровільної згоди на стягнення з нього відшкодування шкоди за матеріалами в/ч НОМЕР_1 , що передбачено вимогами ч.3 ст.10 Закону №160 та просив зупинити стягнення до вирішення даного питання в судовому порядку (а.с.23).

У відповідь на адресу адвоката позивача в/ч НОМЕР_2 було надіслано лист від 08.08.2024р. №24870 за змістом якого було повідомлено, що надання такої згоди військовослужбовця щодо стягнень при передачі справи по завданих збитках державі з іншої військової частини законодавством не передбачено (а.с.28).

Вважаючи вищенаведений Наказ відповідача-1 від 20.08.2023р. №1320 у оспорюваній частині щодо притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності за втрачене військове майно на суму 160859,94 грн. протиправним, а також і дії відповідача-2 щодо стягнення із його грошового забезпечення збитків на підставі копій документів, надісланих в/ч НОМЕР_1 супровідним листом №211/ФЕС від 27.01.2024р. незаконними, позивач звернувся з даним позовом до суду про його скасування.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю, виходячи з наступного.

Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправним та скасування пунктів 3 та 6 оспорюваного Наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 20.08.2023р. про притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності за втрачене військове майно на суму у розмірі 160859 грн. 94 коп., суд зазначає про таке.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Відповідно до абз.6 ст. 11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (статті 16 Статуту).

Командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості. Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів (стаття 58 Статуту).

Відповідно до статті 59 Статуту, визначено, що командир (начальник) зобов`язаний, зокрема: знати стан справ у дорученій йому військовій частині, на кораблі (у підрозділі), ділові, морально-психологічні якості безпосередньо підпорядкованих військовослужбовців, бойову та іншу техніку, озброєння, що є в частині, на кораблі (у підрозділі), вміло керувати військовою частиною, кораблем (підрозділом) як у повсякденному житті, так і під час виконання бойових завдань; завжди мати точні відомості про особовий склад, озброєння, боєприпаси, бойову та іншу техніку, пальне, матеріальні засоби (кошти), що є у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) за штатом, списком і в наявності.

Статтями 26 та 27 Статуту передбачено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України визначає Порядок, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371 (далі Порядок №608, у редакції, чинній на момент проведення службового розслідування).

Приписами пункту 1 Розділу ІІ Порядку №608 визначено, що службове розслідування призначається у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

Відповідно до пункту 3 Розділу ІІ Порядку №608 передбачено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування (пункт 1 Розділу ІІІ Порядку №608).

Відповідно до пункту 3 Розділу ІІІ Порядку №608 встановлено, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Пунктом 1 Розділу V Порядку№608 передбачено, що за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Відповідно до пункту 3 Розділу V Порядку №608, в описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.

Окрім того, згідно приписів пунктів 1,3 розділу ІУ Порядку №608 визначено, що особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані, зокрема, дотримуватися вимог законодавства України; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.

В свою чергу, посадові особи, які проводять службове розслідування мають обов`язок забезпечити дотримання права військовослужбовця, зокрема, знати та доводити до його відома підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим посадовою особою, яка проводить службове розслідування, з правами та обов`язками під час проведення службового розслідування, з актом службового розслідування (в частині, що його стосується) після розгляду командиром; оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Згідно з пунктом 7 Розділу І Порядку №608 встановлено, що службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, проводиться з дотриманням вимог даного Порядку та положень Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" від 21.09.1999 №1075-XIV (далі - Закон №1075-XIV) військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

У свою чергу, п.4. 5 ч.1 ст. 1 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" №160-IX від 03.10.2019 (далі Закон - №160-ІХ, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності. Пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

Статтею 3 Закону №160-ІХ установлено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди (ч.2 ст.3 Закону №160-ІХ).

Положеннями статті 6 Закону №160-ІХ передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди, а саме в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; 2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; 3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду (ст.7 Закону №160-ІХ).

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону №160-ІХ зазначено, що у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності (ч.6 ст.8 Закону №160-ІХ).

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.

Наказ доводиться до винної особи під підпис (ч.7 ст.8 Закону №160-ІХ).

Аналіз викладених норм, дає підстави вважати, що підставою для застосування до військовослужбовця відповідальності є наявність шкоди, протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків, причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою та безпосередня вина особи в завданні шкоди, однак слід зауважити, що обсяг матеріальної відповідальності ставиться у залежність як від форми вини, так і від певних фактичних обставин, за якими власне визначається винуватість особи у заподіянні державі збитків, відповідно, і міра вказаного виду юридичної відповідальності.

Окрім наведеного, вищенаведеними приписами на відповідача-1, як суб`єкта владних повноважень, покладені не права, а обов`язки, дотриматися процедури проведення службового розслідування, а саме: 1) в частині обов`язкового долучення до акту службового розслідування довідки про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини та/або акту оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності; 2) ознайомити військовослужбовця щодо якого проводиться службове розслідування з актом службового розслідування (в частині, що його стосується); 3) наказ про притягнення до матеріальної відповідальності довести до винної особи під підпис.

Разом з тим, як встановлено судом із наданих відповідачем-1 копій матеріалів службового розслідування останнім вищенаведені вимоги чинного законодавства не були дотримані.

Так, у матеріалах справи згаданого вище службового розслідування відсутня довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності, що є порушенням відповідачем-1 процедури, встановленої ч.6 ст.8 Закону №160-ІХ.

Вказане уже свідчить про недостовірність та необґрунтованість проведеного розрахунку збитків, яка визначена невідомо ким та встановлена у сумі 160859,94 грн. (такі розрахунки в матеріалах службового розслідування взагалі відсутні).

При цьому, слід зазначити, що згідно Акту службового розслідування видно, що нестачу майна медичної служби в/ч НОМЕР_1 виявлено згідно рапорту тимчасово виконуючого обов`язки начальника медичного пункту в/ч НОМЕР_3 старшого сержанта ОСОБА_6 від 17.08.2023р., за яким виявлено нестачу майна, яке обліковується за 1 механізованою ротою в/ч НОМЕР_3 , зокрема, комплекту медичного спорядження: аптечка бійця рятувальника за обліком 3 шт., повернуто (здано 2 шт.), нестача 1 шт. про що свідчить зміст наведених копій Акту та рапорту (а.с.62,77-зворот).

В той же час, у оспорюваному пункті 3 Наказу №1320 від 20.08.2023р. уже зазначено про втрату позивачем комплекту медичного спорядження: аптечок бійця рятувальника у кількості 3 шт. (а.с.19, 145-зворот).

Тобто, із наведеного можна дійти висновку, що вказані розбіжності у Акті службового розслідування, у рапорті т.в.о начальника медичного пункту від 17.08.2023р. та у пункті 3 оспорюваного Наказу №1320 у частині втрати аптечок у кількості 1шт. чи 3 шт., уже свідчить про не правильність проведених розрахунків.

Доказів того, що на т.в.о.начальника медичного пункту в/ч НОМЕР_3 старшого сержанта ОСОБА_6 покладено обов`язки визначати вартісну оцінку завданої шкоди на підставі його рапорту відповідачем-1 (замість головного бухгалтера в/ч) згідно до вимог ч.6 ст.8 Закону №160-ІХ суду не надано.

Крім того, у ході судового розгляду даної справи судом установлено, що відповідачем-1 не було ознайомлено позивача в Актом службового розслідування, оспорюваний наказ про притягнення до матеріальної відповідальності до винної особи позивача не був доведений відповідачем-1 під підпис, що визнано та підтверджено самим відповідачем-1 у його відзиві на позов (а.с.56-зворот).

Зазначені встановлені судом обставини свідчать про порушення відповідачем-1 права позивача бути обізнаним про притягнення його до матеріальної відповідальності, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості своєчасно скористатися правом на оскарження таких рішень суб`єкта владних повноважень у встановленому законодавством порядку, що свідчить про порушення відповідачем-1 вимог ч.7 ст.8 Закону №160-ІХ.

При цьому, судом відхиляються доводи відповідача-1 про те, що через переведення позивача для проходження військової служби до іншої військової частини, яке відбулося на три доби раніше прийняття оспорюваного наказу, відповідачеві-1 не вдалося довести оспорюваний наказ під особистий підпис позивача, з огляду на те, що, по-перше, наведені обставини не звільняли відповідача-1 від обов`язку направити копію цього наказу до нового місця служби позивача задля його доведення під підпис, чого відповідачем-1 навіть не було зроблено (таких доказів суду не надано); по-друге, згадані обставини не спростовують виявленого відповідачем-1 порушення вимог ч.7 ст.8 Закону №160-ІХ.

Також, що стосується проведення процедури надання позивачем пояснень засобами зв`язку, то слід зазначити, що у Бланку отримання пояснень від позивача, який оформлений посадовою особою ОСОБА_5 , відсутня дата відібрання пояснень, відсутній підпис особи, в якої відбирались пояснення, про що свідчить копія наведеного Бланку отримання пояснень без дати (а.с.86-87).

При цьому, за змістом позову позивач заперечував факт надання відповідачем-1 можливості надання ним письмових пояснень у рамках проведення даного службового розслідування (а.с.6).

На спростування наведеного твердження позивача відповідачем-1 жодних належних, допустимих та достатніх доказів відповідачем-1 суду не надано.

Тоді як обов`язок доведення дотримання процедури проведення службового розслідування в частині надання позивачеві можливості надати письмові пояснення за його підписом покладено на відповідача-1 як суб`єкта владних повноважень згідно до вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що проведення розрахунків на загальну суму збитків 160859,94 грн. по цінах, які наведені у рапорті вищенаведеної посадовою особи т.в.о начальника медичного пункту в/ч НОМЕР_3 старшого сержанта ОСОБА_6 без довідки про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, без акту оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності, не забезпечення права позивача на надання письмових пояснень під час проведення службового розслідування, не доведення до позивача під підпис наказу про притягнення його до матеріальної відповідальності, є порушенням відповідачем-1 процедури, встановленої Порядком №608 та приписів ч.6, ч.7 ст.8 Закону №160-ІХ.

У даному контексті судом враховується і позиція Європейського Суду з прав людини, викладена у пунктах 70,71 рішення «Рисовський проти України» (зава №29979/04) від 20.10.2011р., яке набуло статусу остаточного 20.01.2012р., де Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Суд вказав і на те, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків п.71 згаданого рішення ЄСПЛ.

А відповідно, враховуючи встановлення судом вище факту порушення відповідачем-1 наведеної процедури проведення службового розслідування, з урахуванням правової позиції ЄСПЛ, суд приходить до висновку, що зазначені процедурні порушення, допущені відповідачем-1 при проведенні службового розслідування є безумовними підставами для визнання прийнятих на їх основі актів індивідуальної дії (у даному випадку п.3,6 наказу №1320 від 20.08.2023р.) протиправними та скасування.

Щодо встановлення вини в діях саме позивача, якого притягнуто до матеріальної відповідальності та наявності взаємозв`язку між його діями та заподіяною шкодою, суд зазначає про наступне.

Як уже зазначалося вище, статтею 3 Закону №160-ІХ установлено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди (ч.2 ст.3 Закону №160-ІХ).

Положеннями статті 6 Закону №160-ІХ передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди, а саме в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій.

В той же час, обставини, що виключають матеріальну відповідальність, передбачені у статті 9 Закону №160-ІХ.

Завдана шкода не підлягає відшкодування, а особи звільняються від матеріальної відповідальності у разі, якщо шкоду завдано внаслідок: дії непереборної сили; необхідної оборони; крайньої необхідності; виконання наказу або розпорядження командира (начальника), крім випадків виконання явно злочинного наказу або розпорядження; виправданого службового ризику.

Обставини, що виключають матеріальну відповідальність, підлягають встановленню під час проведення розслідування ч.3 ст.9 Закону №160-ІХ.

А отже, із аналізу згаданих приписів слідує, що законодавством чітко визначено необхідність встановлення вини в діях саме того військовослужбовця, який притягується до матеріальної відповідальності, та оскільки йдеться мова про застосування юридичної відповідальності позивача, тому відповідачем-1 має бути доведений склад правопорушення, вчиненого позивачем, наявність взаємозв`язку між його діями та заподіяною шкодою, а також і мають бути досліджені обставини, що виключають матеріальну відповідальність з урахуванням проходження позивачем військової служби в умовах дії воєнного стану в державі та виконання ним бойових завдань, що має наслідком втрати не тільки особового складу військових частин, а й втрату майна відповідних підрозділів рот, батальйонів та бригад військових частин.

Так, відповідно до матеріалів справи, висновки відповідача-1 про наявність підстав для притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності ґрунтуються на матеріалах службового розслідування.

Як видно зі змісту копії Акту службового розслідування, втрата військового майна, облікованого за 1 механізованою ротою в/ч НОМЕР_3 (командиром якої у період з 10.07.2023р. по 17.08.2023р. (37 днів) був позивач), а саме: укомплектована тактична аптечка КSE в кількості 57 шт., аптечка медична загальновійськова індивідуальна (ціна за одиницю 1651,77 грн.) в кількості 4 шт.; комплект медичного спорядження: аптечка бійця рятувальника в кількості 3 шт., мала місце внаслідок неналежного ставлення позивача до своїх службових обов`язків та військової служби, визначених п.2.1, п.2.5, п.п.3.1.1, п.п.3.1.7, п.п.3.1.9 Положення №300 та ст.111 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, ст.1 і 3 Дисциплінарного Статуту ЗСУ, зміст яких процитований у згаданому акті (а.с.70-71,75).

В той же час, копії посадових обов`язків, яких мав дотримуватися позивач при проходженні військової служби на посаді командира 1 механізованою ротою в/ч НОМЕР_3 , до матеріалів даного службового розслідування не було додано та відповідачем-1 під час проведення службового розслідування не досліджувалися.

Жодних доказів, які б свідчили про те, що на позивача за його посадовими обов`язками було покладено обов`язки по прийняттю, обліку та зберіганню згаданого медичного майна (аптечок) за актами приймання-передачі/накладними чи інше, суду не надано.

Також і докази передачі згаданого військового медичного майна (аптечок) на відповідальне зберігання, облік позивачеві у матеріалах службового розслідування відсутні.

На спростування твердження позивача про те, що у період з 10.07.2023р. по 17.08.2023р. при виконання ним посадових обов`язків командира 1 механізованої роти в/ч НОМЕР_3 позивачем наведене вище військове майно (аптечки) не отримувались, відповідачем-1 жодних доказів не надано.

Окрім того, слід зазначити, що згідно до вимог пункту 1 розділу ХХІ Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017р. №440, зареєстрованого в Мінюсті 27.09.2017р. за №1192/31060 (далі Інструкція №440) встановлено, що облік медичного майна ведеться в підрозділах (аптеці, клініці, відділенні, кабінеті, лабораторії тощо) медичного пункту (медичної роти) військової частини, госпіталю, військово-медичного клінічного центру регіону та інших закладах охорони здоров`я Збройних Сил та у фінансово-економічних органах військових частин та закладів охорони здоров`я Збройних Сил відповідно до вимог нормативно-правових актів Міністерства охорони здоров`я України та цієї Інструкції.

У військовій частині, де медичний пункт (медична рота) не має аптеки, ведення обліку медичного майна в ньому наказом командира військової частини покладається на посадову (службову) особу, яка має медичну освіту та пройшла фармацевтичне стажування у військово-медичному клінічному центрі регіону пункт 3 Інструкції №440.

Разом з тим, матеріали службового розслідування відомостей про покладення обов`язків за посадою саме на позивача щодо ведення обліку медичного майна (медичних аптечок) за відповідним наказом командира військової частини не містять.

Під час розгляду даної справи таких доказів суду відповідачем-1 також не надано.

При цьому, згідно пунктів 3.4, 3.5 та 3.6 Акту службового розслідування судом установлено, що від позивача отримані пояснення (дата їх отримання відсутня), де позивач вказав, що спірне медичне майно (аптечки), яке перебувало у користуванні 1 механізованої роти в/ч НОМЕР_3 , отримувалось сержантом ОСОБА_7 , який виконував обов`язки головного медика роти. По втраті 20 аптечок позивач повідомив, що у в/ч НОМЕР_1 по цьому факту було призначене службове розслідування. Щодо втрати 17 одиниць аптечок позивач зазначив, що вони перебували у військовослужбовців, які на момент відібрання пояснень самовільно залишили в/ч НОМЕР_3 , при цьому, НОМЕР_8 одиниць аптечок перебувають у військовослужбовців, які виконують завдання у складі БТГр. Отримання вказаного військового майна саме сержантом ОСОБА_8 також було підтверджено і поясненнями ОСОБА_9 , який виконував обов`язки щодо матеріального забезпечення 1 механізованої роти в/ч НОМЕР_3 .

Також отримання вказаного військового майна ОСОБА_10 підтверджено було і копіями наданих накладних №1/12 від 04.12.2022р., №1/02 від 03.02.2023р., №1/02 від 03.02.2023р. та №02/4/1р від 03.02.2023р. (а.с.87-89).

Проте, посадовою особою, яка проводила службове розслідування, ні у вказаної особи ОСОБА_11 , який безпосередньо отримував спірне майно під підпис та є матеріально-відповідальною особою, ні у інших військовослужбовців 1 механізованої роти в/ НОМЕР_9 у межах даного службового розслідування пояснення не були відібрані (такі докази в матеріалах справи відсутні).

Зазначене свідчить про не дотримання відповідачем-1 вимог щодо всебічного та об`єктивного з`ясування обставин під час службового розслідування.

Отже, із наведеного слідує, що позивач вказаного військового майна (аптечок) у період з 10.07.2023р. по 17.08.2023р. не отримував, на нього не було покладено обов`язку за наказом командира в/ч вести облік згаданого медичного майна, а відповідно, суд приходить до висновку, що у діях позивача відсутня як вина щодо втрати військовослужбовцями спірного медичного майна (аптечок), так і відсутній і причинний зв`язок між його діями та завданою шкодою, тому на позивача і не може бути покладена повна матеріальна відповідальність за їх втрату за оспорюваними пунктами 3 та 6 Наказу №1320 від 20.08.2023р.

При цьому, слід зазначити, що матеріальна відповідальність покладається на винну особу лише за нестачу такого майна, розкрадання, умисне знищення згідно до вимог ст.6 Закону №160-ІХ.

Разом з тим, за втрату такого майна під час виконання бойових завдань у період дії воєнного стану, проведення обстрілів позицій військ сил оборони матеріальної відповідальності згаданими приписами Закону №160-ІХ не передбачено.

Навпаки, приписами ст.9 Закону №160-ІХ містять обставини, які звільняють військовослужбовця від матеріальної відповідальності серед яких є, зокрема, дії непереборної сили; необхідної оборони; крайньої необхідності; виконання наказу або розпорядження командира (начальника).

Так, як видно зі змісту матеріалів службового розслідування, зокрема, рапортів військовослужбовців в/ч, командирів інших підрозділів в/ч НОМЕР_3 , що військове майно (аптечки) було втрачене внаслідок обстрілів позицій з БМ-21 Град, в результаті прямого влучання в позицію, внаслідок чого відбулася пожежа, вказане мало місце в м. Бахмут 05.05.2023р., також було влучання по позиціях в лізосмузі неподалік н.п.Ольгіно -05.09.2022р., всього таких рапортів було надано військовослужбовцями у кількості 14 штук, копії яких також наявні у матеріалах справи (а.с.102-108).

Проте, під час службового розслідування наведеним обставинам відповідна правова оцінка посадовою особою відповідача-1 не була надана безпідставно.

Враховуючи наведене та те, що вказане військове майно (аптечки) були втрачені внаслідок непереборної сили (військовослужбовці, які їх отримали не могли вплинути на обстріли їх позицій з боку військ рф), суд приходить до висновку, що внаслідок встановлених вище обставин такі військовослужбовці звільняються від матеріальної відповідальності виходячи з вимог ст.9 Закону №160-ІХ.

Таким чином, виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем-1 не доведена протиправна поведінка позивача, наявність причинного зв`язку між його поведінкою і настанням шкоди. Його вина у заподіянні шкоди, які за положеннями вимог Закону №160-ІХ є обов`язковими і необхідними умовами притягнення до повної матеріальної відповідальності.

Службовим розслідуванням не було встановлено і прямого причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування та виконанням позивачем обов`язків військової служби, а формальне посилання відповідача-1 на те, що позивач не дотримання положень Статуту внутрішньої служби ЗСУ, Дисциплінарного статуту ЗСУ, Положення №300 шляхом цитування цих положень у Акті службового розслідування, не може бути належним та допустимим доказом притягнення позивача до матеріальної відповідальності.

Як уже зазначалося вище, законодавством чітко визначено необхідність встановлення вини в діях саме того військовослужбовця, який притягується до повної матеріальної відповідальності.

А тому відповідачем-1 мав би бути доведений склад правопорушення, вчиненого позивачем, належними, допустимими та достатніми доказами, а також наявність взаємозв`язку між діями позивача та заподіяною шкодою.

Для притягнення військовослужбовця до повної матеріальної відповідальності, обов`язковою умовою є підтвердження матеріалами службового розслідування факту умисного чи з необережності скоєння ним дій чи бездіяльності, та з якою метою завдано шкоду або збитки. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення необхідно враховувати характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він був вчинений, настання тяжких наслідків, попередню поведінку військовослужбовця та його ставлення до виконання службових обов`язків.

Між тим, ні у Акті службового розслідування, ні у пунктах 3 та 6 оспорюваного Наказу №1320 від 20.08.2023р., прийнятому командиром в/ч НОМЕР_1 , жодним чином не зазначено, які саме дії позивача привели до завданих збитків державі, які визначені у Довідці про вартісну оцінку заподіяної шкоди в результаті втрати військового майна (така Довідка взагалі відсутня).

У Акті службового розслідування і відсутні посилання на настання тяжких наслідків, попередню поведінку позивача та не з`ясовано його ставлення до виконання службових обов`язків.

Також, службовим розслідуванням не встановлено можливих мети та мотиву вчиненого позивачем (на думку відповідача-1) правопорушення, внаслідок якого державі було завдано шкоди. Разом з тим, оскільки йдеться про застосування юридичної відповідальності, то відповідачем-1 мав би бути доведений склад правопорушення, чого останнім зроблено не було.

А отже, висновки відповідача-1 (в/ч НОМЕР_1 ) у Акті службового розслідування та пунктах 3, 6 оспорюваного Наказу №1320 від 20.08.2023р. про заподіяння саме позивачем державі шкоди внаслідок втрати військового майна (медичних аптечок), у зв`язку із чим він має нести повну матеріальну відповідальність, є необґрунтованим, протиправним і не підтверджується наявними в матеріалах справи жодними доказами.

За таких обставин, пункти 3 та 6 Наказу №1320 від 20.08.2023р. підлягають визнанню протиправним та скасуванню у судовому порядку.

Статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ст.76 наведеного Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем-1 у відзиві на позов не доведено належними, достатніми та допустимими доказами правомірність прийняття командиром відповідачем-1 Наказу №1320 від 20.08.2023р. у оспорюваній частині, не доведено вину позивача у заподіянні шкоди державі у зв`язку із виявленою «втратою», (а не нестачею) військового майна під час ведення бойових дій (обстрілів), не доведено причинного зв`язку між діями позивача і настанням шкоди з урахуванням встановлених судом обставин щодо не прийняття його позивачем на відповідальне зберігання за актом прийому посади та з урахуванням аналізу вищенаведених приписів чинного законодавства.

Є безпідставними та необґрунтованими посилання відповідача-1 у відзиві на позов з приводу того, що позивач не має ні копії, ні витягу з матеріалів службового розслідування, тому твердження позивача, що матеріалами службового розслідування факту його протиправної поведінки не встановлено, є лише припущеннями позивача, оскільки, заявляючи про відсутність у позивача копії або витягу з акту службового розслідування, відповідач-1 лише підтверджує факт недотримання ним процедури ознайомлення позивача з актом службового розслідування з метою позбавлення позивача можливості оспорити такі документи у судовому порядку.

Тому зазначені аргументи відповідача-1 не можуть бути визнані правомірними діями відповідача-1 в частині дотримання останнім процедури проведення службового розслідування стосовно позивача.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення доводи відповідача-2 (в/ НОМЕР_10 ) про правомірність прийняття командиром в/ч НОМЕР_1 пунктів 3, 6 оспорюваного Наказу №1320 від 20.08.2023р., оскільки позовні вимоги у цій частині до відповідача-2 не заявлені, а відповідно, останній не наділений повноваженнями давати оцінку правомірності його прийняття, за приписами Конституції України та КАС України таке завдання покладено на адміністративні суди.

До того ж слід зазначити, що відповідач-2 вдався до зазначення у відзиві на позов до аналізу дій, які ніби то були вчинені позивачем в частині недопущення просування противника в напрямку Опитне-Іванівське Донецької області (а.с.132), які відсутні, як у акті службового розслідування, так і у оспорюваному наказі, однак наведені такі дії позивачем не вчинялися (жодних доказів не надано), тому посилання відповідача-2 на їх вчинення саме позивачем є неспроможним.

Інші доводи відповідачів-1,2 вивчені судом, однак, не беруться судом до уваги, оскільки не спростовують вищенаведених висновків суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши у відповідності до вимог ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, правомірність прийняття відповідачем-1 як суб`єктом владних повноважень пунктів 3 та 6 Наказу №1320 від 20.08.2023р. у оспорюваній частині, суд приходить до висновку, що наведений спірний наказ у оспорюваній частині є таким, що прийнятий не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Приймаючи до уваги викладене, судом встановлено, що відповідачем-1 при прийнятті пунктів 3 та 6 Наказу №1320 від 20.08.2023р. в оспорюваній частині щодо притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності за втрачене майно на суму 160859,94 грн., були порушені права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання наведеного рішення (наказу) в оспорюваній частині протиправним та його скасування.

За викладених обставин, позовні вимоги позивача у наведеній частині підлягають задоволенню повністю.

З приводу позовних вимог позивача в частині визнання незаконними дій Військової частини НОМЕР_2 щодо стягнення з грошового забезпечення ОСОБА_1 збитків на підставі копій документів надісланих Військовою частиною НОМЕР_1 та прийнятих Військовою частиною НОМЕР_2 за описом, наведеним у супровідному листі №211/ФЕС від 27.01.2024р., то суд виходить із того, що ці позовні вимоги випливають із протиправності пунктів 3 та 6 Наказу №1320 від 20.08.2023р., тому ці позовні вимоги є похідними та, як наслідок, також підлягають визнанню судом протиправними.

При цьому, слід зазначити, що згідно до ч.3 ст.10 Закону №160-ІХ передбачено, що відшкодування шкоди, завданої військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ним зборів, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу або в іншому встановленому законом порядку в разі відмови військовозобов`язаного чи резервіста від її добровільного відшкодування.

У разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ ч.3 ст.14 Закону №160-ІХ.

Із аналізу наведених приписів слідує, що у разі відмови військовослужбовця від відшкодування шкоди у добровільному порядку, стягнення такої шкоди має здійснюватися лише в судовому порядку за позовом військової частини.

При цьому, у разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності, стягнені з особи кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ.

Позивач згоди на добровільне стягнення у рахунок відшкодування вказаної шкоди на адресу в/ч НОМЕР_1 не надавав, таких доказів відповідачем-1 суду не надано.

Згідно матеріалів справи з 26.08.2023р. позивача було виключено зі списків особового складу в/ч НОМЕР_3 та переведено із в/ч НОМЕР_3 (в/ч НОМЕР_1 ) для проходження військової служби у іншу військову частину - в/ч НОМЕР_2 згідно з наказом №756 від 17.08.2023р. (а.с.17).

Також судом зі змісту копії Акту приймання-передачі заборгованості з відшкодування збитків державі, який надійшов до в/ч НОМЕР_2 супровідним листом в/ч НОМЕР_1 від 27.01.2024р. за №211/ФЕС, видно, що без згоди позивача в/ч НОМЕР_1 було утримано із грошового забезпечення позивача в рахунок відшкодування шкоди за оспорюваним наказом збитки у сумі 2767,12 грн., залишок заборгованості було передано до в/ч НОМЕР_2 , що становив 158 092 грн. 82 коп. (а.с.139,142).

А згідно Витягу з книги обліку грошових стягнень і нарахувань в/ч НОМЕР_2 за Наказом в/ч НОМЕР_1 №1320 від 20.08.2023р. з грошового забезпечення позивача було стягнено 50373,96 грн. (а.с.188).

Враховуючи наведене та те, що судом вище визнано протиправним та скасовано пункти 3 та 6 Наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 20.08.2023р. про притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності за втрачене військове майно на суму у розмірі 160859,94 грн., то вищезгадані вище стягнені із грошового забезпечення позивача у рахунок відшкодування шкоди підлягають поверненню позивачеві, а саме: відповідачем-1 (в/ч НОМЕР_1 )у сумі 2767,12 грн., відповідачем-2 (в/ч НОМЕР_2 ) у сумі 50373,96 грн. виходячи з вимог ч.3 ст.14 Закону №160-ІХ з виходом судом за межі позовних вимог у цій частині з метою ефективного захисту порушеного права позивача та з урахуванням повноважень суду, встановлених ч.2 ст.9, 245 КАС України.

За викладених обставин, позовні вимоги позивача в частині повернення стягнутих із його грошового забезпечення коштів у рахунок відшкодування шкоди за пунктами 3 та 6 Наказу №1320 від 20.08.2023р. підлягають задоволенню.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення ним будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.12 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 , до Відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними та скасування п.3, п.6 наказу №1320 від 20.08.2023р., визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) №1320 від 20.08.2023р.«Про результати службового розслідування» в частині висновку про те, що військове майно, а саме: укомплектована тактична аптечка КSE в кількості 57 шт., аптечка медична загальновійськова індивідуальна (ціна за одиницю 1651,77 грн.) в кількості 4 шт.; комплект медичного спорядження: аптечка бійця рятувальника в кількості 3 шт., втрачені внаслідок неналежного ставлення до своїх службових обов`язків та військової служби ОСОБА_2 командиром 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_3 .

Визнати протиправним та скасувати пункт 6 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) №1320 від 20.08.2023р. «Про результати службового розслідування» в частині висновку про те, що на підставі ч.1 ст.3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 року №160 (зі змінами) притягнути ОСОБА_3 до повної матеріальної відповідальності за втрачене військове майно на суму 160859 грн. 94 коп.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо стягнення з грошового забезпечення ОСОБА_1 збитків на підставі копій документів надісланих Військовою частиною НОМЕР_1 та прийнятих Військовою частиною НОМЕР_2 за описом, наведеним у супровідному листі №211/ФЕС від 27.01.2024р.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_11 ) повернути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_12 ) стягнуті із його грошового забезпечення в рахунок відшкодування шкоди на підставі пунктів 3 та 6 Наказу №1320 від 20.08.2023р. у розмірі 2767 грн. 12 коп. (дві тисячі сімсот шістдесят сім гривень 12 копійок).

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_13 ) повернути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_12 ) стягнуті із його грошового забезпечення в рахунок відшкодування шкоди на підставі пунктів 3 та 6 Наказу №1320 від 20.08.2023р. у розмірі 50373,94 грн. (п`ятдесят тисяч триста сімдесят три гривень 94 копійок) протягом 10 (десяти) календарних днів після набрання зазначеним судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва