Справа № 420/37194/24
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2025-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ЗСУ ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 ЗСУ, в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , про звільнення від 25 жовтня 2024 року;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 розглянути рапорт від 25 жовтня 2024 року ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , про звільнення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України, 22.08.2020 року уклав контракт про проходження військової служби, та, відповідно до наказу командира НОМЕР_4 окремої мотопіхотної бригади (по особовому складу) від 22 серпня 2020 року №150-РС призначений на посаду старшого навідника. Із моменту повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, розпочатого 24 лютого 2022 року, у складі військової частини НОМЕР_2 позивач продовжив виконання завдань, пов`язаних із захистом суверенітету і територіальної цілісності України, відповідно до Указу Президента України №64/22 "Про введення воєнного стану в Україні". Контракт укладався терміном на 3 роки та пролонгований 22.08.2023 року (під час дії військового стану).

Як зазначено у позові, під час служби позивач неодноразово отримував поранення в бою, що підтверджується відповідними медичними документами (первинними медичними картками надання невідкладної допомоги, довідками ВЛК про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), медичними висновками по місцях стаціонарного лікування). При виконанні бойового наказу поблизу населеного пункту Первомайське Донецької області, внаслідок артилерійського обстрілу, позивач 28 травня 2023 року отримав мінно-вибухову травму, що відображено у довідці про обставини поранення від 16.06.2023 року №667. За увесь період служби, військово-лікарська комісія, яка б проводилась із врахуванням усіх поранень позивача, не проводилась. Із червня 2023 року жодного медичного огляду відповідач не ініціював. Натомість позивач, через суттєве погіршення його стану здоров`я, обумовленого чотирма пораненнями, із моменту отримання останнього поранення 28 травня 2023 року, сам звертався до командування військової частини, де проходить службу, із вимогами здійснити його медичне лікування та грошове забезпечення, відповідно до норм чинного законодавства України. Однак ні лікування, ні коштів (в тому числі і щодо поранення) позивач від відповідача не отримував. З огляду на потребу у постійному лікуванні та документальному підтвердженні свого стану здоров`я, позивач 07 березня 2024 року поштовим відправленням 19 звернувся до відповідача із рапортом надати йому направлення на ВЛК. Однак вказаний рапорт відповідач проігнорував.

Зважаючи на таке ставлення відповідача до позивача, останній вирішив подати рапорт на звільнення з підстав, передбачених підпунктом ж пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", статті 61 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Однак, як зазначено у позові, цей рапорт відповідач проігнорував, що стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 09.12.2024 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з невідповідністю вимогам ст.ст. 160, 161 КАС України. Позивача повідомлено, що виявлені недоліки необхідно усунути у десятиденний строк шляхом надання до суду належним чином засвідчену копії рапорту ОСОБА_1 від 25.10.2024 року на звільнення з підстав, передбачених підпунктом ж пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, статті 61 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, доказів на підтвердження направлення військовій частині НОМЕР_2 цього рапорту та доказів отримання рапорту відповідачем.

20.12.2024 року засобами поштового зв`язку від позивача надійшла заява на виконання ухвали суду від 09.12.2024 року з доданими документами, якою недоліки адміністративного позову усунуто у повному обсязі.

Ухвалою суду від 14.01.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі в порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

Електронний примірник ухвали від 14.01.2025 по справі 420/37194/24 надіслано на електронну адресу військової частини НОМЕР_2 .

Відповідач відзив на адміністративний позов не надав, з клопотаннями/заявами щодо продовження строку на подання відзиву до суду не звертався.

Згідно вимог ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на заявлені позивачем вимоги, справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

22.08.2020 року Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_5 укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського та старшинського складу з позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на три роки.

05.04.2023 року КНП «Хмельницька обласна лікарня» Хмельницької обласної ради проведено медичний огляд солдата військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 та складено Довідку військово-лікарської комісії №771, якою визначено діагноз та постанова військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): Стан після мінно-вибухової травми (24.02.2023р.), множинних вогнепальних осколкових сліпих поранень правої щоки, правої завушної ділянки, правого плеча, задньої поверхні грудної клітки праворуч з наявністю сторонніх тіл (металевих уламків), забій поперекового відділу хребта, ускладненого антелістезом 15 хребця Іст., лікованих оперативно: (06.03.2023р.) видалення сторонніх тіл з в/З правого плеча, з тимчасовим порушенням функції. Згідно наказу МОЗ України №370 від 04.07.2007р. травма відноситься до легких. Травма, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби. (Довідка про обставини травми відсутня). На підставі статті 81 Графи II Розкладу хвороб, графи - ТДВ (наказ МОУ №402 від 14.08.2008р. зі змінами): потребує відпустки за станом здоров`я на 30 (тридцять) календарних днів.

30.05.2023 року командиром військової частини НОМЕР_2 складено Довідку №607 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) щодо солдата ОСОБА_1 , у якій зазначено, що 19.05.2023 року останній отримав: мінно-вибухову травму акубаротравму, осколкове поранення лівого плеча. За обставин: 19.05.2023 року під час виконання обов`язків військової служби, завдань пов`язаних із захистом Батьківщини, незалежності та територіальної цілісності України поблизу населеного пункту Первомайське Донецької області, внаслідок мінометного обстрілу. Перебував в бронежилеті та захисному шоломі, без ознак алкогольного та наркотичного сп`яніння. Підстава: наказ командира військової частини НОМЕР_2 «Про обставини факту поранення солдата ОСОБА_2 » від « 28 » квітня 2023 року № 571. Довідка видана для пред`явлення на медичний огляд військово-лікарською комісією, лікувальні заклади Міністерства оборони України, особову справу, за місцем вимоги.

24.09.2024 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із рапортом про направлення його на МСЕК. Проте, як зазначено у позові відповідь не отримав.

25.10.2024 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 та командира військової частини НОМЕР_2 із заявою про надання статусу УБД, та звільнення зі ЗСУ з підстав, встановлених підпунктом ж пункту 3 частини 5 Закону України Закону України Про військовий обов`язок та військову службу".

25.10.2024 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із рапортом про надання статусу УБД та звільнення зі ЗСУ.

У якості доказів надіслання вказаного рапорту позивач надав копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення трек-номер 371 з відміткою про його вручення адресату в/ч НОМЕР_2 31.10.2024 року.

03.12.2024 року позивач повторно звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із рапортом про надання статусу УБД та звільнення зі ЗСУ з підстав, передбачених підпунктом ж пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Закону України Про військовий обов`язок та військову службу.

У якості доказів надіслання вказаного рапорту позивач надав копії: фіскального чеку АТ «УКРПОШТА» від 03.12.2024 року трек-номер відправлення: 457; опису вкладення до цінного листа, оформлений на адресу військової частини НОМЕР_2 , трек-номер відправлення: 457 зі штампом поштового відділення від 03.12.2024 року; накладної АТ «УКРПОШТА» від 03.12.2024 року трек-номер відправлення: 457.

Також позивач надав роздрукований з сайту УКРПОШТА трекінг відстеження відправлення трек-номер відправлення: 457, згідно з яким відправлення вручено особисто 11.12.2024 року.

Проте, як зазначено у позові, цей рапорт відповідач проігнорував.

Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо нерозгляду рапорту про звільнення від 25 жовтня 2024 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні траває.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII).

Згідно із статтею 1 Закону № 389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, згідно пункту 4 якого встановлено призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, врегульовано положеннями Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом:

призову (направлення) громадян України на військову службу;

прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, встановлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні, зокрема, для осіб рядового складу - 3 роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», для осіб, які приймаються на військову службу за контрактом в особливий період та призначаються на посади, крім осіб, зазначених в абзаці другому цієї частини, строки військової служби в календарному обчисленні встановлюються відповідно до частини другої цієї статті.

Згідно з ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», строк проходження військової служби може бути продовжено за новим контрактом до досягнення граничного віку перебування на військовій службі:

для військовослужбовців, які проходять військову службу на посадах рядового складу, - на 3 роки;

для військовослужбовців, які проходять військову службу на посадах сержантського і старшинського складу, - на строк від 3 до 5 років;

для осіб офіцерського складу - на строк від 5 до 10 років.

Для осіб офіцерського складу, які мають право на пенсію за вислугу років, за їх бажанням строк проходження військової служби за новим контрактом може бути продовжено на строк від 2 до 10 років, але не більше ніж до досягнення граничного віку перебування на військовій службі.

Під час дії особливого періоду для військовослужбовців за їх бажанням строк проходження військової служби за новим контрактом може бути продовжено на строк від 1 до 10 років, але не більше ніж до досягнення граничного віку перебування на військовій службі.

Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:

на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону;

до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України;

на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.

В особливий період, крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану, військова служба для військовослужбовців, строк контракту яких закінчився, може бути продовжена за новими контрактами на строки, визначені частиною четвертою цієї статті.

Статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції, чинній на час подання позивачем рапорту про звільнення з військової служби), визначені підстави для звільнення з військової служби.

Згідно обставин справи, 25.10.2024 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 з рапортом про звільнення зі служби з підстав, встановлених підпунктом ж пункту 3 частини 5 Закону України Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Пунктом 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбаченою, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах:

1) у мирний час, з підстав встановлених підпунктами «а» - «с»;

2) під час дії особливого періоду (крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану), з підстав встановлених підпунктами «а» - «с»;

3) під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, з підстав встановлених підпунктами «а» - «з».

Так, підпунктом «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, під час проведення мобілізації та дії воєнного стану у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.

Водночас, враховуючи, що предметом спору у цій справі є бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо нерозгляду рапорту про звільнення від 25 жовтня 2024 року, суд не надає оцінку щодо наявності підстав звільнення позивача зі служби, а надає оцінку поведінці відповідача щодо розгляду рапорту про звільнення від 25 жовтня 2024 року.

Відповідно до ч. 7 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Так, пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом президента України №1153/2008 від 10.12.2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.

Суд відмічає, що подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Суд зазначає, що, згідно з пунктом 225 Положення, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Згідно з п. 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ, пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Тобто, право військовослужбовця на реалізацію свого права зазначеному у рапорті, так і права на інформацію - кореспондує з обов`язком відреагувати на рапорт.

З системного аналізу вказаних норм права слідує, що наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.

При цьому, що в умовах дії воєнного стану немає заборон на розгляд рапорту про звільнення з військової служби.

З матеріалів справи слідує, що 25.10.2024 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із рапортом про надання статусу УБД та звільнення зі ЗСУ.

У якості доказів надіслання вказаного рапорту позивач надав копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення трек-номер 371 з відміткою про його вручення адресату в/ч НОМЕР_2 31.10.2024 року.

03.12.2024 року позивач повторно звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із рапортом про надання статусу УБД та звільнення зі ЗСУ з підстав, передбачених підпунктом ж пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Закону України Про військовий обов`язок та військову службу.

У якості доказів надіслання вказаного рапорту позивач надав копії: фіскального чеку АТ «УКРПОШТА» від 03.12.2024 року трек-номер відправлення: 457; опису вкладення до цінного листа, оформлений на адресу військової частини НОМЕР_2 , трек-номер відправлення: 457 зі штампом поштового відділення від 03.12.2024 року; накладної АТ «УКРПОШТА» від 03.12.2024 року трек-номер відправлення: 457.

Також позивач надав роздрукований з сайту УКРПОШТА трекінг відстеження відправлення трек-номер відправлення: 457, згідно з яким відправлення вручено особисто 11.12.2024 року.

Відповідач не надав до суду відзив на позовну заяву та жодних інших доказів, що стосуються спірних правовідносин.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведені обставини справи, суд висновує, що рапорт позивача про звільнення від 25 жовтня 2024 року відповідачем не було розглянуто та не було надано письмової відповіді за результатами його розгляду.

З огляду на зазначене суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення від 25 жовтня 2024 року, а також зобов`язання військової частини НОМЕР_2 розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення від 25 жовтня 2024 року.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

При цьому, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 року, заява №4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі"Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav.Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За вимогами ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов слід задовольнити.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивач звільнений від оплати судового збору та інші судові витрати він не заявив, розподіл судових витрат згідно ч. 1 ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 139, 162, 242-246, 255, 262, 291, 295, 297 КАС України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ЗСУ ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не здійснення розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення від 25 жовтня 2024 року.

Зобов`язання військову частину НОМЕР_2 розглянути поданий ОСОБА_1 рапорт про звільнення від 25 жовтня 2024 року.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку і строки, встановлені ст.ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук