Справа № 520/30565/24
Суддя: Пасечнік О.В.
Дата ухвалення: 2025-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2025 р. № 520/30565/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пасечнік О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

І. Зміст і підстави позовних вимог.

До Харківського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Міністерства оборони України (далі відповідач), у якій позивач просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Міністерства оборони України (), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) належного, але не отриманого ОСОБА_2 до дня смерті (загибелі) грошового забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)), включаючи одноразову грошову допомогу у розмірі 100 000 грн. та одноразову грошову винагороду в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій, передбачені постановою Кабінету Міністрів України Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та сім`ям під час дії воєнного стану від 28.02.2022 №168;

2) зобов`язати посадових осіб Міністерства оборони України () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) належне, але не отримане ОСОБА_2 до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)), включаючи одноразову грошову допомогу у розмірі 100 000 грн. та одноразову грошову винагороду в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій, передбачені постановою Кабінету Міністрів України Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та сім`ям під час дії воєнного стану від 28.02.2022 №168;

3) визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Міністерства оборони України (), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошової компенсації за всі невикористані ОСОБА_2 за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України Про відпустки;

4) зобов`язати посадових осіб Міністерства оборони України () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсації за всі невикористані ОСОБА_2 за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України Про відпустки;

5) визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Міністерства оборони України (), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з підстав смерті військовослужбовця ОСОБА_2 ;

6) зобов`язати посадових осіб Міністерства оборони України () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань з підстав смерті військовослужбовця ОСОБА_2 ;

7) стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є сестрою ОСОБА_2 , який загинув в районі н.п. Красногорівка Покровського району Донецької області під час ведення бойових дій. Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_2 №219 від 04.08.2024 «Про результати проведення службового розслідування» загибель стрільця 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу 2 піхотної роти військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_2 слід вважати такою, яка сталася при виконанні завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Згідно з наказом №219 від 04.08.2024 начальнику фінансово-економічної служби головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_2 доручено здійснити всі види виплат грошового забезпечення ОСОБА_2 . Позивачем було подано заяву про здійснення нарахування та виплати їй належного, але не отриманого ОСОБА_2 грошового забезпечення та всіх інших належних їх видів виплат. Відповідачем було протиправно не нараховано ОСОБА_1 належне, але не отримане ОСОБА_2 до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) (основні та додаткові види, в тому числі додаткову грошову винагороду), а також грошову компенсацію за всі невикористані ним за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», через що порушено право позивачки на отримання всіх видів грошового забезпечення, у зв`язку із загибеллю її брата під час виконання ним обов`язків військової служби. Також позивач вважає за доцільне обрати в якості відповідача по справі Міністерство оборони України.

ІІ. Виклад позицій інших учасників справи.

06.12.2024 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач проти заявленого позову заперечував, посилаючись на те що Міноборони не може бути належним відповідачем по даній справі, а звідти, вимоги позивача до Міністерства оборони України є необґрунтованими, безпідставними, помилковими та такими, що не підлягають задоволенню. Представником відповідача вказано, що у позовній заяві не зазначено, яке право позивача порушено саме Міноборони, якими саме діями /бездіяльністю/рішеннями Міноборони з огляду на критерії частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у контексті обраного способу захисту порушеного права згідно зі ст. 5 КАС України, а отже Міноборони не може бути належним відповідачем по даній справі, позовні вимоги до Міноборони є на даний час передчасними, оскільки ОСОБА_2 ніколи не займав жодної посади в штаті саме Міністерства оборони України, як юридичної особи, тобто, військової служби безпосередньо в Міністерстві оборони України не проходив, на жодному виді забезпечення безпосередньо в Міністерстві оборони України ніколи не перебував, жодного наказу щодо проходження військової служби, виплату грошового забезпечення ОСОБА_2 Міністром оборони України не видавалось, то безпосередньо в Міністерстві оборони України будь-які документи (накази, розпорядження, інші документи управлінського характеру) з приводу проходження військової служби та виплату грошового забезпечення про виплату якого просить Позивач відсутні, а отже будь-якого рішення стосовно виплати грошового забезпечення не приймало. Також відповідач наголошує, що предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю. Право вимагати нарахування або перерахунку певних виплат, яке мав спадкодавець, є виключно його суб`єктивним правом, а тому члени сім`ї спадкодавця або спадкоємці не отримують права вимагати нарахування або перерахунку відповідних сум. Предметом спору є бездіяльність військової частини НОМЕР_2 . Слід зазначити, що грошові виплати загиблого ОСОБА_2 , не були нараховані за час його життя, а тому право на ці кошти померлий не набув. За наведених обставин слід вважати про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а відтак, позов задоволенню не підлягає. Зазначає, що є очевидним, нормативно обґрунтованим та доведеним те, що при наявних фактичних обставинах справи будь-яка протиправність у діяльності Міністерства оборони України у відношенні Позивача виключається, а звідти, Міністерство оборони України є неналежним відповідачем за заявленими у даній справі позовними вимогами, а звідти, вимоги позивача до Міністерства оборони України є необґрунтованими, безпідставними, помилковими та такими, що не підлягають задоволенню.

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 11.11.2024 суд залишив позовну заяву без руху та надав позивачці строк п`ять календарних днів для усунення недоліків.

Ухвалою від 18.11.2024 суд відкрив провадження у справі, призначив справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи відповідно до положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Ухвалою від 19.11.2024 у задоволенні клопотання представника позивачки про витребування доказів - відмовив.

Оскільки 06.12.2024, 13.12.2024 суддя перебувала у щорічній відпустці, у період з 26.12.2024 по 17.01.2025 суддя перебувала на лікарняному, у період з 10.02.2025 по 14.02.2025 перебувала на навчанні в Національній школі суддів України, розгляд справи здійснюється з урахуванням днів відпустки, лікування та навчання.

IV. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

ОСОБА_2 перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 на посаді стрільця 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу 2 піхотної роти, маючи військове звання солдат.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 загинув в районі н.п. Красногорівка Покровського району Донецької області під час ведення бойових дій, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 та сповіщенням сім`ї №299/1, направленим на ім`я сестри загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 - ОСОБА_1 .

Згідно довідки про причину смерті №1202к/1906дон причиною смерті ОСОБА_2 стало ушкодження внаслідок військових дій, спричинені іншими видами вибухів та уламків.

Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_2 №219 від 04.08.2024 «Про результати проведення службового розслідування» загибель стрільця 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу 2 піхотної роти військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_2 слід вважати такою, яка сталася при виконанні завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення та не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Згідно з наказом №219 від 04.08.2024 начальнику фінансово-економічної служби головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_2 доручено здійснити всі види виплат грошового забезпечення стрільцю 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу 2 піхотної роти військової частини НОМЕР_2 солдату ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_2 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ротфельд О.О. відкрито спадкову справу №72786345. ОСОБА_1 є сестрою ОСОБА_2 та являється єдиним спадкоємцем за законом. Інші члени сім`ї ОСОБА_2 відсутні.

У липні 2024 року ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 було подано заяву щодо передачі їй особистих речей зниклого на той момент безвісти ОСОБА_2 .

Також, позивачем було подано заяву про здійснення нарахування та виплати їй належного, але не отриманого ОСОБА_2 грошового забезпечення та всіх інших належних їх видів виплат.

Відповідачем було протиправно не нараховано ОСОБА_1 належне, але не отримане ОСОБА_2 до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) (основні та додаткові види, в тому числі додаткову грошову винагороду), а також грошову компенсацію за всі невикористані ним за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».

Не погодившись з діями відповідача, позивачка звернулася з цим позовом до суду.

V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України Про центральні органи виконавчої влади, міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.

За ч.ч. 1 - 4 ст. 15 Закону України Про національну безпеку України Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

До повноважень Міноборони належать організація в силах оборони заходів оборонного планування, визначення засад воєнної, військової кадрової та військовотехнічної політики у сфері оборони, здійснення в установленому порядку координації діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування щодо підготовки держави до оборони.

Положенням про Міністерство оборони України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014р. №671, встановлено, що Міноборони є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України та Держспецтрансслужба. Відповідно до п.3 Положення про Міноборони, основними завданнями Міноборони є:

1) забезпечення формування та реалізація державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період щодо: організації в силах оборони заходів оборонного планування; визначення засад воєнної, військової кадрової та військово-технічної політики у сфері оборони;

2) здійснення військово-політичного та адміністративного керівництва Збройними Силами;

3) здійснення в установленому порядку координації діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування щодо підготовки держави до оборони;

4) забезпечення в межах повноважень, передбачених законом, реалізації державної політики з оборонних питань, що пов`язані з використанням повітряного простору України та захистом суверенітету держави;

5) координація діяльності Держспецтрансслужби для забезпечення стійкого функціонування транспорту в мирний час та в особливий період. У свою чергу, п.4 цього ж Положення визначає вичерпний перелік завдань Міноборони (за переліком 119 підпунктів).

Положенням про Генеральний штаб Збройних Сил України, затвердженим указом Президента України від 30.01.2019р. №23/2019, встановлено, що Генеральний штаб Збройних Сил України (далі - Генеральний штаб) є головним органом військового управління з планування оборони держави, стратегічного планування застосування Збройних Сил України та визначених сил і засобів інших складових сил оборони (далі - інші складові сил оборони), координації і контролю за виконанням завдань у сфері оборони органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та силами оборони у межах, визначених законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Пунктом 4 Положення про Генеральний штаб, визначено покладені на нього завдання, зокрема: 20) здійснює контроль за станом бойової та мобілізаційної готовності, боєздатності органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ і організацій Збройних Сил та інших складових сил оборони, призначених для підпорядкування органам військового управління Збройних Сил в особливий період; 129) розробляє в межах компетенції пропозиції до бюджетних програм Міністерства оборони, забезпечує цільове, своєчасне та ефективне використання коштів; 153) додаткові функції в умовах воєнного стану: бере участь у підготовці проекту типового плану запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях; організовує підготовку та здійснює загальне керівництво Збройними Силами, з`єднаннями, частинами та органами інших складових сил оборони під час виконання ними заходів правового режиму воєнного стану; здійснює інші повноваження відповідно до Закону України Про правовий режим воєнного стану.

Відповідно до ст.3 Закону України Про Збройні Сили України, Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України; Командування об`єднаних сил Збройних Сил України; види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; окремі роди сил Збройних Сил України - Сили спеціальних операцій, Сили територіальної оборони, Сили логістики, Сили підтримки, Медичні сили; окремі роди військ Збройних Сил України - Десантно-штурмові війська, Війська зв`язку та кібербезпеки; органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій. Згідно ст. 8 Закону України Про Збройні Сили України, керівництво Збройними Силами України здійснює: Міністр оборони України здійснює військово-політичне та адміністративне керівництво Збройними Силами України, а також інші повноваження, передбачені законодавством.

Військово-політичне керівництво Збройними Силами України - діяльність, спрямована на забезпечення реалізації політики держави у Збройних Силах України, політичних та стратегічних цілей у сфері оборони, принципів і напрямів розвитку Збройних Сил України.

Адміністративне керівництво Збройними Силами України - діяльність, спрямована на всебічне забезпечення життєдіяльності Збройних Сил України, їх функціонування та розвитку в межах виконання основних завдань державної політики у сфері оборони.

Статтею 10 Закону України Про Збройні Сили України, визначені повноваження Міністерства оборони України у сфері управління Збройними Силами України. Відповідно до статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", наказом Міністерства оборони 07.06.2018 № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок № 260).

Пунктом 1 Порядку № 260 визначено, що цей Порядок визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам. Відповідно до п. 3 Порядку №260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Згідно з п. 8 Порядку № 260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 на посаді стрільця 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу 2 піхотної роти, маючи військове звання солдат, при цьому, грошове забезпечення про виплату якого просить позивач, не належить до повноважень Міноборони, а отже, виходячи зі змісту вищезазначених норм матеріального права, у даному випадку нарахування та виплата грошового забезпечення не здійснюється наказом Міністра оборони України.

Позивачка у позовній заяві зазначає, що бездіяльність посадових осіб військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 належного, але не отриманого ОСОБА_2 до дня смерті (загибелі) грошового забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)), включаючи одноразову грошову допомогу у розмірі 100 000 грн. та одноразову грошову винагороду в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій, передбачені постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, а також грошової компенсації за всі невикористані ним за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», а також матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, належної, але не отриманої ОСОБА_2 , є протиправною.

Водночас суд наголошує на тому, що відповідно до пункту 15 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року № 730), Міністерство оборони України є окремою юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства. Таким чином, оскільки, грошове забезпечення про виплату якого просить позивач, не належать до повноважень Міністра оборони України; ОСОБА_2 ніколи не займав жодної посади в штаті саме Міністерства оборони України, як юридичної особи, тобто, військової служби безпосередньо в Міністерстві оборони України не проходив, на жодному виді забезпечення безпосередньо в Міністерстві оборони України ніколи не перебував, жодного наказу щодо проходження військової служби, виплату грошового забезпечення ОСОБА_2 Міністром оборони України не видавалось, то безпосередньо в Міністерстві оборони України будь-які документи (накази, розпорядження, інші документи управлінського характеру) з приводу проходження військової служби та виплату грошового забезпечення про виплату якого просить позивач відсутні.

Відповідно до абзацу третього пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. № 730), Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба.

Суд зауважує, що позивач у своїй позовній заяві зазначає: «Ураховуючи викладене, а також те, що ВЧ НОМЕР_2 є відокремленим підрозділом Міністерства оборони України, позивач вважає за доцільне обрати в якості відповідача по справі Міністерство оборони України (, 03168, м. Київ-168, проспект Повітряних сил України, 6).».

Проте, як зазначає відповідач, Військова частина НОМЕР_2 не є відокремленим підрозділом Міноборони, оскільки входить до складу військової частини НОМЕР_4 .

Пункт 9 ч. 1 ст. 4 КАС України встановлює, що відповідач суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача. Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Статтею 46 КАС України встановлено, що сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Зі змісту наведених положень процесуального законодавства вбачається, що належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.

Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. Тобто у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, оскільки не є учасником спірних правовідносин, то підстави для задоволення такого позову відсутні (аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВС КАС від 21 грудня 2018 року у справі № 803/1252/17, адміністративне провадження № К/9901/50685/18 (ЄДРСРУ № 78808400)).

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 2 цієї ж статті до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Суд зазначає, що позивачка в своїй позовній заяві наполягає на визначенні належним відповідачем Міноборони, проте Міноборони документи щодо призначення одноразової грошової допомоги не отримувало, а отже і рішень про відмову у такій виплаті не приймало, через що Міноборони у розумінні КАС України не може вважатися належним відповідачем по даній справі в цій частині позовних вимог.

В свою чергу, право особи на доступ до правосуддя гарантоване ст. 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.

Як вже зазначалось, згідно з ч. 1 і 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист; захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічноправових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя.

Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань.

Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 28 36).

Згідно з ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному видісудочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур). Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг.

Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Також необхідно наголосити на позицію Європейського суду з прав людини у справі «Голдер проти Сполученого Королівства», згідно з якою саме «небезпідставність» доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду. У п. 30 32 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява №49069/11) Суд повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (див. рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36, Series A №18). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (див. серед іншого (inter alia), рішення у справах «Рош проти Сполученого Королівства» (Roche v. the United Kingdom), заява №32555/96, п. 117, та «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (Salontaji-Drobnjak v. Serbia), заява №36500/05, п. 132). Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A №93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява №40877/98, п. 54, та рішення у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom).

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

Таким чином, відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18).

При вирішенні питання щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі за п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в контексті ч. 3 ст. 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду (правову позицію висловлено, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі №800/559/17, від 3 квітня 2018 року у справі №9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі №9901/497/18, від 5 лютого 2019 року у справі №9901/638/18 та від 27 лютого 2019 року у справі №9901/798/18).

Суд вважає, що у спірних правовідносинах позивачки і Міністерства оборони України відсутнє порушення Міноборони прав, свобод або інтересів позивачки на момент її звернення до суду, оскільки порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення, що у свою чергу, виключає можливість звернення позивачки до суду з адміністративним позовом до Міноборони, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Зважаючи на встановлені обставини справи та наведені вище норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, суд доходить висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України необґрунтований та задоволенню не підлягає.

VI. Висновки суду.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

VII. Розподіл судових витрат.

Відповідно до приписів статті 139 КАС України, з огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення судових витрат відповідачем, підстав для їх розподілу немає.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач Міністерство оборони України, місцезнаходження: 03168, м. Київ-168, проспект Повітряних сил України, 6, .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 17.03.2025.

Суддя О.В. Пасечнік