Справа № 686/3450/25
Суддя: Хараджа Н. В.
Дата ухвалення: 2025-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 686/3450/25
Провадження № 2-а/686/91/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Хараджі Н.В.,

при секретарі судового засідання Польної Д.І.,

розглянувши в м. Хмельницькому в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, у якому просив скасувати постанову т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , підполковника ОСОБА_2 №647 від 17.01.2025.

В обґрунтування вимог зазначив, що постановою т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , підполковника ( ОСОБА_2 ) від 17.01.2025 року №647 його було визнано винним у адміністративному правопорушенні за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 34000,00 грн. Згідно з постановою він, перебуваючи на посаді директора ТОВ «Машинобудівне підприємство «Р.І.Н.О.», отримавши від ІНФОРМАЦІЯ_2 розпорядження №193 від 08.01.2025 року про виклик працівника підприємства ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою уточнення облікових даних, проходження ВЛК, проведення інших мобілізаційних заходів, не виконав вимог, передбачених п. 13 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, затвердженого Постановою КМУ від 16.05.2024 року №560, а саме не здійснив оповіщення гр. ОСОБА_3 шляхом вручення повістки під його особистий підпис, тобто ним не вжито відповідних заходів.

Вказане порушення, на думку т.в.о. керівника ІНФОРМАЦІЯ_2 , є порушенням п.п. 6,7 ч. 1 ст. 21 Закону « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543 ХІІ., ст. 38 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу», ч. 1 ст. 16 Закону «Про оборону України» та тягне відповідальність, передбачену ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Вважає, що при винесенні оскаржуваної постанови було допущено неповноту встановлення всіх обставин справи та неправомірно застосовано положення закону ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а відтак вказана постанова є незаконною та такою, що підлягає скасуванню із закриттям справи, з наступних підстав.

По-перше, отримавши розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_2 від 08.01.2025 року №193, ним було вжито заходів щодо його виконання, а саме: підписано наказ №1 від 08.01.2025 року «Про оповіщення працівників щодо виклику до ТЦК і СП», яким надано доручення відповідальній особі за ведення військового обліку на підприємстві виконати вказане розпорядження. окрім того, оскільки вказаний працівник ( ОСОБА_3 ) був відсутній на робочому місці без поважного повідомлення про причини, ним та відповідальним працівником підприємства ( ОСОБА_4 ). 09.01.2025 року було здійснено виїзд за адресою його місця проживання, однак за адресою постійного місця проживання ОСОБА_3 не виявлено, а квартира виявилася зачиненою. Опитавши сусідів, які не змогли вказати, коли його бачили в останнє, вони змушені були повернутися на робочі місця. Водночас, на неодноразові телефонні дзвінки упродовж кількох днів на телефонний номер ОСОБА_3 , останній не відповідав. Про вказані обставини підприємство своєчасно інформувало ІНФОРМАЦІЯ_4 листом від 10.01.2025 року. Окрім того, з метою розшуку ОСОБА_3 вони змушені були звернутися до Хмельницького РУП ГУНП про результати розшуку вони не отримали. Таким чином, він вважає, що у його діях відсутні ознаки бездіяльності по виконанню вказаного вище розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_2 від 08.01.2025 року в частині оповіщення військовозобов`язаного працівника підприємства в розумінні вимог ст. 21 Закону від 21.10.1993 року №3543-ХІІ.

По-друге, в ході надання пояснень з приводу відомих йому обставин неможливості оповіщення військовозобов`язаного ОСОБА_3 з поважних причин, він надав копії всіх документів, які безпосередньо пояснюють відсутність порушень вимог розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_2 з його боку, як керівника підприємства. Натомість, не зважаючи на отримані документи та його пояснення, відповідальний працівник ТЦК і СП склав відносно нього протокол про адміністративне правопорушення від 14.01.2024 року №75, з яким він не погодився, виклавши свої заперечення. Водночас, ним було подано заяву про розгляд справи адміністративної справи у його відсутність, оскільки виробничі проблеми зобов`язували його бути присутнім на виробництві, яке виконує оборонні замовлення. Не зважаючи на наявні документи, що підтверджували вжиття ним, як керівником підприємства, заходів до оповіщення та прибуття військовозобов`язаного до ТЦК і СП, т.в.о. керівника ІНФОРМАЦІЯ_5 підполковник ОСОБА_2 виніс спірну постанову.

По-третє, про прийняту поставу від 17.01.2025 року №647 він дізнався тільки 31.01.2025 року з поштового повідомлення, яке знайшов на підлозі у його під`їзді житлового будинку, де проживає. Виявилося, що вказана постанова була відправлена на його адресу простою кореспонденцією без можливості підпису в її отриманні. За таких обставин, вважає, що десятиденний термін на оскарження спірної постанови був ним пропущений з поважної причини та підлягає поновленню судом.

Зазначений у спірній постанові від 17.01.2025 року №647 виклад нормативних актів, порушення яких він нібито допустив, в жодній мірі не свідчать про їх порушення. Так, наприклад, у спірній постанові вказано, що ним допущено порушення абз. 6,7 ч. 1 ст. 21 Закону України « Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію» від 21.10.1991 р., де зазначено наступне: … сприяти територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінню та/або регіональним органам Служби безпеки України, відповідним підрозділам розвідувальних органів України у їхній роботі в мирний час та в особливий період; … забезпечувати своєчасне оповіщення і прибуття працівників, які залучаються до виконання обов`язку щодо мобілізації у порядку, визначеному частинами третьою - п`ятою статті 22 цього Закону, на збірні пункти шляхом вжиття відповідних інформаційних та організаційно-технічних заходів із подальшою компенсацією витрат за здійснення такого процесу з Державного бюджету України, яка здійснюється не пізніше ніж через місяць після подання відповідного звернення у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з наведеної вище законодавчої норми, у ній відсутні вказівки, як саме має діяти керівник підприємства по оповіщенню і забезпеченню прибуття працівника підприємства до ТЦК у випадку його відсутності на робочому місці або за місцем проживання. На його думку, як керівник підприємства, ним було вжито всіх необхідних заходів для виконання розпорядження від 08.01.2025 року, в т.ч. повідомлено територіальний орган поліції про необхідність розшуку працівника, відсутнього за місцем роботи і проживання. Не вбачає також порушення ним ч. 1 ст. 16 Закону «Про оборону України», про що зазначено у спірній постанові. наведені правові норми мають узагальнений характер і ні в якому разі не вказують на його неправомірні дії з виконанням розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_5 від 08.01.2025 року. Вважає, що у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (без виклику) сторін.

Відповідач відзиву на позов, будь-яких заяв або клопотань суду не подав.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 17.01.2025 т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , підполковника ОСОБА_2 прийнято постанову №647, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КпАП України, та накладено на нього штраф в сумі 34000,00 грн. за те, що він, будучі директором ТОВ «Машинобудівне підприємство «Р.І.Н.О.», отримавши від ІНФОРМАЦІЯ_2 розпорядження №193 від 08.01.2025 року про виклик працівника підприємства ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою уточнення облікових даних, проходження ВЛК, проведення інших мобілізаційних заходів, не виконав вимог, передбачених п. 13 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, затвердженого Постановою КМУ від 16.05.2024 року №560, а саме не здійснив оповіщення гр. ОСОБА_3 шляхом вручення повістки під його особистий підпис, тобто ним не вжито відповідних заходів, всупереч вимогам п.п. 6,7 ч. 1 ст. 21 Закону « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543 ХІІ., ст. 38 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу», ч. 1 ст. 16 Закону «Про оборону України».

Розпорядження т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , підполковника ОСОБА_2 №193 про здійснення оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, які перебувають на військовому обліку ТОВ «Р.І.Н.О.» від 08.01.2025 року, ОСОБА_1 отримав 08.01.2025 року, про що є відповідна відмітка у розпорядженні.

08.01.2025 року директором ТОВ «Р.І.Н.О.» Миколою Дунець прийнято наказ №1 зд про оповіщення працівників щодо виклику до ТЦК та СП, згідно якого відповідальну особу за ведення військового обліку зобов`язали оповістити про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_6 згідно розпорядження №193 від 08.01.2025 року 10 січня 2025 року на 09 год. 00 хв. працівника ОСОБА_3 . Крім того зобов`язав надіслати копію наказу до ІНФОРМАЦІЯ_6 до 10 січня 2025 року та письмово повідомити ІНФОРМАЦІЯ_7 про працівників, які не виконали наказ та розпорядження про оповіщення і не прибули за викликом до 10 січня 2025 року (копія наявна в матеріалах справи).

За фактом виконання цього наказу директор ТОВ «Р.І.Н.О.» Микола Дунець надіслав повідомлення начальнику ІНФОРМАЦІЯ_6 про вжитті ним та відповідальним за ведення військового обліку були вжитті заходи щодо оповіщення ОСОБА_3 (копія наявна в матеріалах справи).

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Статтею 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначені обов`язки підприємств, установ і організацій щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 21 цього Закону підприємства, установи і організації зобов`язані сприяти територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінню та/або регіональним органам Служби безпеки України, відповідним підрозділам розвідувальних органів України у їхній роботі в мирний час та в особливий період.

Відповідно до абз.7 ч.1 ст.21 цього Закону підприємства, установи і організації зобов`язані забезпечувати своєчасне оповіщення і прибуття працівників, які залучаються до виконання обов`язку щодо мобілізації у порядку, визначеному частинами третьою п`ятою статті 22 цього Закону, на збірні пункти шляхом вжиття відповідних інформаційних та організаційно-технічних заходів із подальшою компенсацією витрат за здійснення такого процесу з Державного бюджету України, яка здійснюється не пізніше ніж через місяць після подання відповідного звернення у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною третьою ст. 210-1 КУпАП, за якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, передбачена відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період, і згідно з постановою позивач винуватий у незабезпеченні виконання розпорядження т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , підполковника ОСОБА_2 , неоповіщенні вказаних у розпорядженні осіб, незабезпеченні їхньої явки та неінформуванні про виконання розпорядження.

Суд не може погодитися з правомірністю оскаржуваної постанови з огляду на таке.

Відповідно до ст.235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Стаття 280 КУпАП встановлює обов`язок органу (посадової особи) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Виходячи з наведених правових норм, в контексті спірних правовідносин визначальним для кваліфікації дій позивача як порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію за ч.3 ст.210-1 КпАП України, є факт незабезпечення своєчасного оповіщення і прибуття працівників, які залучаються до виконання обов`язку щодо мобілізації.

Суд констатує, що оскаржувана постанова №647 від 17.01.2025 не містить жодного посилання на докази вчинення ОСОБА_1 інкримінованого йому правопорушення.

Разом із тим, на підтвердження виконання розпорядження позивачем надано суду відповідний наказ по підприємству №1 зд про оповіщення працівників щодо виклику до ТЦК та СП від 08.01.2025 року; повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_2 про вжитті заходи.

Частиною другою ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідач відзиву на позовну заяву суду не подав, про свою позицію у справі не повідомив.

Таким чином, під час розгляду справи не знайшов свого підтвердження факт вчинення позивачем правопорушення. У матеріалах справи такі підтвердження відсутні, а наявна копія постанови про притягнення до адміністративної відповідальності сама по собі не дає підстав стверджувати про допущення позивачем порушень законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Крім того в оскаржуваній постанові ОСОБА_5 інкримінується порушення п.п. 6,7 ч. 1 ст. 21 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543 ХІІ., ст. 38 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу», абз. 5 ч. 1 ст. 16 Закону «Про оборону України», що тягне адміністративну відповідальність, передбачену ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Проте згідно п. 6 ч. 1 ст. 21 Закону « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підприємства, установи і організації зобов`язані сприяти територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінню та/або регіональним органам Служби безпеки України, відповідним підрозділам розвідувальних органів України у їхній роботі в мирний час та в особливий період;

Згідно п. 7 вказаної статті підприємства, установи і організації зобов`язані забезпечувати своєчасне оповіщення і прибуття працівників, які залучаються до виконання обов`язку щодо мобілізації у порядку, визначеному частинами третьою - п`ятою статті 22 цього Закону, на збірні пункти шляхом вжиття відповідних інформаційних та організаційно-технічних заходів із подальшою компенсацією витрат за здійснення такого процесу з Державного бюджету України, яка здійснюється не пізніше ніж через місяць після подання відповідного звернення у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Крім того ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» стосується обов`язку органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, закладів освіти, посадових осіб, призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо виконання правил військового обліку, й складається з 11 частин. Проте в оскаржуваній постанові не вказано взагалі саме яку частину цієї статті порушив ОСОБА_5 .

Абз. 5 ч. 1 ст. 16 Закону «Про оборону України» закріплено, що підприємства, установи та організації усіх форм власності забезпечують та беруть участь у здійсненні заходів цивільного захисту. Проте в постанові взагалі не описано, що саме порушено ОСОБА_5 відповідно до вказаної норми.

Таким чином в оскаржуваній постанові не конкретизовано, що відповідно до зазначених норм порушено ОСОБА_5 , а перерахування норм законодавства носить лише формальний характер, не описано в мотивувальній частині та не підтверджено відповідними доказами.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КпАПУкраїни є недоведеним.

Повноваження адміністративного суду у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені ст. 286 КАС України.

Відповідно до ч.3 ст. 286КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Суд вважає за необхідне ухвалити рішення про скасування оскаржуваної постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Таким чином, судові витрати у вигляді судового збору, понесені ОСОБА_1 в сумі 605,60 грн., підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись статями 77, 134, 139, 243-246, 286 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - задовольнити повністю.

Постанову №647 у справі про адміністративне правопорушення від 17.01.2025 прийняту т.в.о. начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 , підполковника ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КпАП України з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 34000,00 грн. скасувати.

Закрити справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КпАП України.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат на оплату судового збору за подання позовної заяви 605 (шістсот п`ять) гривень 60 коп.

Рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду складене та підписане 18.03.2025.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_8 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Хмельницького

міськрайонного суду Н.В. Хараджа