Справа № 640/1338/21
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2025-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

17 березня 2025 року

м. Київ

справа №640/1338/21

адміністративне провадження № К/990/8323/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Кашпур О.В.,

суддів - Соколова В.М., Уханенка С.А.,

перевірив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2025 року у справі №640/1338/21 за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури, третя особа: Офіс Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2020 року у справі №826/20483/14 про поновлення позивача на публічній службі (роботі) в органах прокуратури, починаючи з 24 червня 2020 року по 20 грудня 2020 року у розмірі 1636824,42 грн із вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з Київської обласної прокуратури (місцезнаходження: м. Київ, б-p Лесі Українки, буд. №27/2, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за затримку виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2020 року у справі №826/20483/14 за період з 24 червня 2020 року по 20 грудня 2020 року у розмірі 1562762,80 грн (один мільйон п`ятсот шістдесят дві тисячі сімсот шістдесят дві гривень вісімдесят копійок), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2025 року рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року змінено в мотивувальній частині та в абзаці другому резолютивної частини, викладно її редакцію наступним чином:

«Стягнути з Київської обласної прокуратури (місцезнаходження: м. Київ, б-p Лесі Українки, буд. №27/2, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за затримку виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2020 року у справі № 826/20483/14 за період з 24 червня 2020 року по 20 грудня 2020 року у розмірі 273 274,00 грн (двісті сімдесят три тисячі двісті сімдесят чотири гривні), з відрахуванням встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів».

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року - залишено без змін.

27 лютого 2025 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2025 року у справі №640/1338/21. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволенні позову, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

У касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає про необхідність необхідністю відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21 жовтня 2021 року (справа №640/19103/19, від 27 січня 2022 року (справа №580/5185/20), від 09 листопада 2022 року (справа №460/600/22), від 23 березня 2023 року (справа №410/8539/21) щодо застосування частини восьмої статті 235, статті 236 КЗпП України у комплексі з статтями 21, 24 КЗпП України, статтею 18 Закону України «Про прокуратуру» та статтею 25 Закону України «Про запобігання корупції».

Також у касаційній скарзі скаржник, посилаючись на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає про необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 09 листопада 2022 року (справа №460/600/22) і застосованих судом апеляційної інстанції щодо застосування вимог частини восьмої статті 235 КЗпП України у взаємозв`язку зі статтею 236 КЗпП України, як таких, що покладають обов`язок на роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення, який полягає у видачі наказу про поновлення працівника на роботі відразу після його оголошення, відповідно до якого норми закону не містять застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі відсутності волевиявлення особи, яка здійснює адвокатську діяльність, а питання несумісності посад може бути вирішено після поновлення позивача на посаді, у випадку не зупинення права на зайняття адвокатською діяльністю, якою він займався.

Перевіривши викладені доводи, колегія суддів зазначає таке.

Відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).

Тобто у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.

У цьому контексті слід зауважити, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховний Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо.

Разом з цим, скаржник не обґрунтовує існування наведених вище обставин, які мали б спонукати до зміни позиції Верховного Суду, натомість порушує питання про відступ від сталої, послідовної та неодноразово повторюваної практики Верховного Суду, мотивуючи це потребою забезпечення власне єдності та сталості судової практики, що, вочевидь, суперечить декларованій скаржником меті та свідчить суто про незгоду з позицією Верховного Суду.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 2 частини четвертої статі 328 КАС України.

За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Верховним Судом встановлено, що перевіряючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, з урахування установлених у цій справі обставин, послався на висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 21 жовтня 2021 року у справі №640/19103/19, від 27 січня 2022 року у справі №580/5185/20, від 09 листопада 2022 року у справі №460/600/22, від 23 березня 2023 року у справі №420/8539/21 щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі №420/8539/21, зокрема зазначено, що: «Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки. Стаття 236 КЗпП України не містить жодних застережень, щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Суд звертає увагу на те, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді. Аналіз правових норм чинного законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження громадянами публічної служби та звільнення з публічної служби, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Водночас, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Відповідно до статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі-проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період».

Також Верховний Суд у справі №640/19103/19 вважав правильною позицію суду апеляційної інстанції про непереконливість тверджень відповідача щодо відсутності наміру позивача поновлюватися на посаді з огляду на те, що ним було отримано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і що відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» на прокурора поширюються обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності, визначені Законом України «Про запобігання корупції», оскільки рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно і це жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, окрім непереборних. Верховний Суд у цій справі зазначив, що норми закону не містять застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі, якщо він перебуває на іншій службі або провадить адвокатську діяльність. Питання щодо несумісності повинно було бути вирішено після виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді.

Повертаючись до цієї справи, суд апеляційної інстанції, врахувавши вищенаведені висновки Верховного Суду, зазначив, що в даному випадку має місце очевидна затримка виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2020 року у справі №826/20483/14 у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, що в свою чергу є підставою для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на роботі.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись на висновки Верховного Суду, відхилив доводи Офісу Генерального прокурора про необхідність звернення позивача з заявою або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення та критично поставився до аргументів апелянтів про те, що під час вжиття заходів щодо добровільного виконання рішення суду встановлено неможливість його виконання з об`єктивних причин, оскільки на час звернення ОСОБА_1 із заявою про добровільне виконання рішення суду, відповідно до відомостей з Єдиного реєстру адвокатів України, позивач був адвокатом Ради адвокатів Київської області. Суд апеляційної інстанції звертав увагу на те, що предметом спору в справі, яка розглядається, є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді, яке підлягало виконанню негайно, проте виконано лише через шість місяців, і у контексті цієї справи не вирішуються питання щодо несумісності та зайняття позивачем адвокатською діяльністю.

Отже, ураховані судом апеляційної інстанції висновки Верховного Суду щодо застосування статті 236 КЗпП України стосується подібних правовідносин, що створює підстави для застосування пункт 6 частини першої статті 333 КАС України.

Відтак, враховуючи те, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду апеляційної інстанції, які відповідають висновкам Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 248, пунктом 6 частини першої 333 КАС України, Суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2025 року у справі №640/1338/21 за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури, третя особа: Офіс Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення.

Копію ухвали направити скаржнику за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В. Кашпур

Судді: В.М. Соколов

С.А .Уханенко