Справа № 120/17114/24
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2025-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 березня 2025 р. Справа № 120/17114/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Міністерства енергетики України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 15 серпня 2024 року звернувся до Міністерства енергетики України із запитом, у якому просив надати:

1) Належним чином засвідчені копії документів, відповідно до яких державні суб`єкти господарювання (державні атомні електростанції), теплоелектростанції, теплоелектроцентралі, гідроелектростанції та гідроакумулюючі електростанції є законними власниками державних електрогенеруючих підприємств України, які продають вироблену ними електричну енергію як товарну продукцію.

2) Належним чином засвідчену копію документа, відповідно до якого Держава як суб`єкт політичної форми організації правління є власником майна Українського народу, у тому числі і грошових коштів (бюджету України).

3) Виключний перелік суб`єктів господарювання, які є власниками електричної енергії як товарної продукції, яку виробляють державні атомні електростанції, теплоелектростанції, теплоелектроцентралі, гідроелектростанції та гідроакумулюючі електростанції.

4) Чи є Український народ виключним власником електроенергії, яка виробляється державними енергогенеруючими підприємствами, передається електромережами, виключною власністю всього українського народу?

5) На яких законних підставах Український народ суверенної республіки України має купувати у олігархів свою власну електроенергію, яка виробляється державними енергогенеруючими підприємствами, передається електромережами, які є суспільною, виключною власністю Українського народу?

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 040 Міністерство енергетики України отримало запит позивача 13 вересня 2024 року.

Проте, як зазначає позивача, станом на день звернення до суду із цим позовом (23 грудня 2024 року) відповіді на запит від 15 серпня 2024 року він так і не отримав.

За таких обставин позивач звернувся з цим позовом до суду з вимогами визнати протиправною бездіяльність (дії) Міністерства енергетики України, що полягає(ють) у порушенні строків розгляду запиту на інформацію від 15 серпня 2024 року; визнати протиправною бездіяльність (дії) відповідача, що полягає(ють) у ненаданні копій запитуваних документів та запитуваної інформації у відповідь на запит від 15 серпня 2024 року; зобов`язати Міністерство енергетики України розглянути запит від 15 серпня 2024 року та надати копії запитуваних документів та запитувану інформацію.

Ухвалою суду від 26 грудня 2024 року відкрито провадження в адміністративній справі, задоволено клопотання позивача щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою звільнено позивача від сплати судового збору та відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

13 січня 2025 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що 26 лютого 2024 року, 02 березня 2024 року та 29 липня 2024 року до Міністерства енергетики України надійшли запити ОСОБА_1 щодо надання інформації стосовно господарської діяльності товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця", власності на електричні мережі і вироблену електричну енергію; надання інформації щодо вартості всього національного багатства України, реальної частки Українського народу в загальносоюзному багатстві, реальної частки від національного багатства Українського народу, що має отримувати ОСОБА_1 щорічно від використання національного багатства та повного переліку осіб, відповідальних за ненарахування дивідендів від використання національного багатства. Аналогічні за змістом запити надходили до Міністерства енергетики України засобами електронного зв`язку на електронну адресу щодо надання роз`яснення з питань функціонування електричної енергії в Україні.

Як зазначає представник відповідача далі, 30 вересня 2024 року на офіційну адресу Міністерства енергетики України надійшло звернення ОСОБА_1 , у якому останній просив надати: належним чином засвідчені копії документів, відповідно до яких державні суб`єкти господарювання (державні атомні електростанції), теплоелектростанції, теплоелектроцентралі, гідроелектростанції та гідроакумулюючі електростанції є законними власниками державних електрогенеруючих підприємств України, які продають вироблену ними електричну енергію як товарну продукцію; належним чином засвідчену копію документа, відповідно до якого держава, як суб`єкт політичної форми організації правління, є власником майна Українського народу у тому числі грошових коштів (бюджету України); виключний перелік суб`єктів господарювання, які є власниками електричної енергії як товарної продукції, яку виробляють державні атомні електростанції, теплоелектростанції, теплоелектроцентралі, гідроелектростанції та гідроакумулюючі електростанції; чи є український народ виключним власником електроенергії, яка виробляється державними енергогенеруючими підприємствами, передається електромережами, виключною власністю всього Українського народу; на яких законних підставах український народ суверенної республіки України має купувати у олігархів свою власну електроенергію, яка виробляється державними енергогенеруючими підприємствами, передається електромережами, які є суспільною, виключною власністю Українського народу?

У відповідь на вказане звернення Міністерство енергетики України повідомило ОСОБА_1 , що аналогічні за змістом звернення розглянуті відповідачем та за результатами їх розгляду позивача повідомлено листами від 24 березня 2023 року вих. № 26/1.2-4.5-6147, від 19 квітня 2023 року вих. № 26/1.2-4.5-8236.

Відповідач звертає увагу на те, що відповідно до статті 8 Закону України "Про звернення громадян" не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

Також представник відповідача вказав, що ОСОБА_1 у позовній заяві стверджує про те, що він не отримав відповіді на електронну пошту та адресу, вказану у зверненні, проте Міністерство енергетики України листом від 12 жовтня 2024 року вих. № 26/1.2-4.6-25090 надало позивачу відповідь.

Відтак, на думку представника відповідача, зазначене у позовній заяві звернення належним чином розглянуто та на нього надано відповідь.

Окремо представник відповідача зазначив, що Міністерством енергетики України не допущено протиправної бездіяльності, адже у відповідь на всі звернення, відповідачем надано відповіді ОСОБА_1 .

За наведених обставин, на переконання представника відповідача, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

15 січня 2025 року позивачем подано до суду додаткові письмові пояснення, у яких зазначено, що запит позивача від 15 серпня 2024 року не є аналогічним попереднім запитам, про які йдеться у відзиві на позовну заяву.

10 лютого 2024 року позивачем подано до суду заяву, у якій просить стягнути на його користь за рахунок Державного бюджету України 1 000 000 000 гривень компенсації моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю (діями) Міністерства енергетики України.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані докази, суд встановив наступне.

15 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства енергетики України із запитом, у якому просив надати:

1) Належним чином засвідчені копії документів, відповідно до яких державні суб`єкти господарювання (державні атомні електростанції), теплоелектростанції, теплоелектроцентралі, гідроелектростанції та гідроакумулюючі електростанції є законними власниками державних електрогенеруючих підприємств України, які продають вироблену ними електричну енергію як товарну продукцію.

2) Належним чином засвідчену копію документа, відповідно до якого Держава як суб`єкт політичної форми організації правління є власником майна Українського народу, у тому числі і грошових коштів (бюджету України).

3) Виключний перелік суб`єктів господарювання, які є власниками електричної енергії як товарної продукції, яку виробляють державні атомні електростанції, теплоелектростанції, теплоелектроцентралі, гідроелектростанції та гідроакумулюючі електростанції.

4) Чи є Український народ виключним власником електроенергії, яка виробляється державними енергогенеруючими підприємствами, передається електромережами, виключною власністю всього українського народу?

5) На яких законних підставах Український народ суверенної республіки України має купувати у олігархів свою власну електроенергію, яка виробляється державними енергогенеруючими підприємствами, передається електромережами, які є суспільною, виключною власністю Українського народу?

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 040 Міністерство енергетики України отримало запит позивача 13 вересня 2024 року.

Листом від 12 жовтня 2024 року вих. № 26/1.2-4.6-25090 Міністерство енергетики України повідомило позивача, що аналогічні за змістом запити ОСОБА_1 розглянуто у встановлені чинним законодавством строки та на них надано відповідь листами від 24 березня 2023 року вих. № 26/1.2-4.5-6147 та від 19 квітня 2023 року вих. № 26/1.2-4.5-8236. При цьому у такому листі вказано, що нові питання, які б потребували додаткового розгляду Міністерством енергетики України, у запиті від 30 вересня 2024 року відсутні.

Як слідує зі змісту листа Міністерства енергетики України від 24 березня 2023 року, у такому йшлося про те, що споживач має право встановити генеруючу установку, призначену для виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії, та використовувати вироблену такою генеруючою установкою електричну енергію для власного споживання, продаючи надлишки виробленої електричної енергії постачальнику універсальних послуг або гарантованому покупцю.

Водночас із листа відповідача від 19 квітня 2023 року слідує, що з метою отримання переліку суб`єктів господарювання, які отримали ліцензію на провадження господарської діяльності з виробництва електричної енергії, заявнику запропоновано звернутися до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

При цьому, ані до листа відповідача від 24 березня 2023 року, ані до листа від 19 квітня 2023 року не долучено жодних додатків.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами другою, шостою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 34 Конституції України закріплює, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується з Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19). Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації.

Статтею 5 Закону України "Про інформацію" від 02 жовтня 1996 року № 2657-XII (далі Закон № 2657-XII) визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Положеннями частини четвертої статті 13 зазначеного Закону передбачено, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Згідно зі статтею 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується в тому числі і шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Поняття розпорядників інформації визначається у статті 13 Закону № 2939-VI.

Так, пунктом 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Отже Міністерство енергетики України як орган державної влади є розпорядником інформації.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (частина друга статті 19 Закону № 2939-VI). Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача (частина третя статті 19 Закону № 2939-VI).

Згідно з частиною першою статті 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Як передбачено у частині першій статті 22 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Частиною другою цієї статті встановлено, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Закону № 2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Отже, системний аналіз наведених вище положень дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право скористатися своїм правом на подання інформаційного запиту у встановленому законодавством порядку, якому кореспондує обов`язок розпорядника інформації надати на нього відповідь.

При цьому незалежно від результатів розгляду запиту про надання інформації (його задоволення чи відмова в задоволенні, відстрочка в задоволенні, перенаправлення належному розпоряднику, тощо) такий суб`єкт зобов`язаний проінформувати про це заявника.

Так, судом установлено, що позивач у поданому 15 серпня 2024 року запиті просив Міністерство енергетики України надати деякі документи та інформацію. Зокрема у запиті йшлося про надання:

1) Належним чином засвідчених копій документів, відповідно до яких державні суб`єкти господарювання (державні атомні електростанції), теплоелектростанції, теплоелектроцентралі, гідроелектростанції та гідроакумулюючі електростанції є законними власниками державних електрогенеруючих підприємств України, які продають вироблену ними електричну енергію як товарну продукцію.

2) Належним чином засвідчених копій документів, відповідно до яких Держава як суб`єкт політичної форми організації правління є власником майна Українського народу, у тому числі грошових коштів (бюджету України).

3) Виключного переліку суб`єктів господарювання, які є власниками електричної енергії як товарної продукції, яку виробляють державні атомні електростанції, теплоелектростанції, теплоелектроцентралі, гідроелектростанції та гідроакумулюючі електростанції.

4) Чи є Український народ виключним власником електроенергії, яка виробляється державними енергогенеруючими підприємствами, передається електромережами, виключною власністю всього Українського народу?

5) На яких законних підставах Український народ суверенної республіки Україна має купувати у олігархів свою власну електроенергію, яка виробляється державними енергогенеруючими підприємствами, передається електромережами, які є суспільною, виключною власністю Українського народу?

Проте відповідачем у листі від 12 жовтня 2024 року фактично проінформовано позивача лише про те, що аналогічні за змістом запити ОСОБА_1 розглянуто у встановлені чинним законодавством строки та надано відповіді листами від 24 березня 2023 року вих. № 26/1.2-4.5-6147 та від 19 квітня 2023 року вих. № 26/1.2-4.5-8236. При цьому у такому листі вказано, що нові питання, які б потребували додаткового розгляду Міністерством енергетики України, у запиті від 30 вересня 2024 року відсутні.

Однак із такими доводами відповідача суд не може погодитися, оскільки, по-перше, зміст визначених у запиті від 15 серпня 2024 року переліку питань містить в певній мірі окреслені прохання про надання інформації, яка стосується діяльності відповідача як органу державної влади.

При цьому зміст листів від 24 березня 2023 року вих. № 26/1.2-4.5-6147 та від 19 квітня 2023 року вих. № 26/1.2-4.5-8236 в розрізі тих питань та документів, про надання яких йшлося у запиті від 15 серпня 2024 року, свідчить про те, що такі листи-відповіді стосувалися надання іншої інформації.

Більше того, до листів від 24 березня 2023 року вих. № 26/1.2-4.5-6147 та від 19 квітня 2023 року № 26/1.2-4.5-8236 не долучено жодних додатків, натомість у запиті від 15 серпня 2024 року ОСОБА_1 просив відповідача надати зокрема належним чином засвідчені копії документів, відповідно до яких державні суб`єкти господарювання (державні атомні електростанції), теплоелектростанції, теплоелектроцентралі, гідроелектростанції та гідроакумулюючі електростанції є законними власниками державних електрогенеруючих підприємств України, які продають вироблену ними електричну енергію як товарну продукцію, а також належним чином засвідчену копію документа, відповідно до якого Держава як суб`єкт політичної форми організації правління є власником майна Українського народу, у тому числі грошових коштів (бюджету України)

Відтак у суду відсутні підстави вважати, що відповідач надав запитувану позивачем у запиті від 15 серпня 2024 року інформацію.

При цьому доказів надання позивачу запитуваних ним копій документів Міністерством енергетики України до суду також не надало.

Суд зауважує, що якщо відповідач вважав викладені в запиті позивача від 15 серпня 2024 року питання розглянутими попередніми листами від 24 березня 2023 року та від 19 квітня 2024 року, то щонайменше суб`єкт владних повноважень мав би обґрунтовано мотивувати свою відповідь, конкретизувавши при цьому яка саме інформація та які саме документи надавалися такими листами.

Водночас суд не вбачає необхідності вдаватися в глибоку оцінку змісту поставлених питань як і суті запитуваної інформації, зазначеної в запиті позивача від 15 серпня 2024 року, оскільки відповідач у листі від 12 жовтня 2024 року не заперечує того, що Міністерство енергетики України володіє такою інформацією.

Суд враховує висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 16 березня 2023 року за результатами розгляду справи № 380/15492/21, відповідно до яких в будь-якому випадку при розгляді запиту на інформацію розпорядник інформації повинен керуватися принципом добросовісності і розсудливості та не застосовувати формалістичний підхід до вирішення питання, а максимально сприяти (на вимогу) запитувачу, наскільки це практично можливо, у доступі до публічної інформації, гарантованої статтею 10-1 Закону № 2939-VI.

Втім суд вважає, що відповідач наведених вище принципів добросовісності та розсудливості не дотримався та не здійснив належний розгляд запиту позивача від 15 серпня 2024 року, а отже в цьому випадку допустив бездіяльність у своїй поведінці, яка з огляду на обставини справи є протиправною.

Таким чином, оскільки відповідач неналежним чином розглянув запит позивача, тому достатнім способом захисту порушених прав позивача в цьому випадку є зобов`язання відповідача повторно розглянути запит позивача на інформацію від 15 серпня 2024 року.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у визначений судом спосіб.

Водночас відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача, що полягає у порушенні строків надання інформації на запит ОСОБА_1 , оскільки такі вимоги не є спрямованими на захист конкретних порушених прав, свобод чи інтересів позивача, як-то визначено статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

В контексті наведеного суд враховує висновки Верховного Суду, що викладені в постанові від 25 листопада 2021 року у справі № 580/3199/19. Так, суд касаційної інстанції зауважив, що при вирішенні кожної справи слід першочергово надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу. Така оцінка здійснюється на підставі аналізу як доводів позивача про наявність у нього порушеного права, які дають підстави ініціювати позов, так і встановлених судом в ході судового розгляду фактичних обставин справи, що дають підстави для висновку про наявність порушеного права.

Ініціюючи позов, особа на власний розсуд визначає, чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність дійсно протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Адміністративний суд з урахуванням фактичних обставин повинен здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій чи бездіяльності. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, передбаченими зокрема статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України суд може прийняти інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, суд, вирішуючи публічно-правовий спір, забезпечує ефективний захист прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду.

У справі, що розглядається, захист порушеного права ОСОБА_1 насамперед спрямований на розгляд запиту на інформацію від 15 серпня 2024 року.

З приводу вимоги позивача про стягнення на його користь з Державного бюджету України 1 000 000 000 гривень компенсації моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю (діями) Міністерства енергетики України, то суд зважає на таке.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, відповідно до частин 2, 3 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відтак, звертаючись до суду із вимогами щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди слід вказати, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Стверджуючи про те, що діями (бездіяльністю) відповідача позивачеві завдано моральну шкоду, останнім не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у його житті, що виключає можливість стягнення такої.

Відтак вимогу щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди слід визнати необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ухвали суду від 26 грудня 2024 року, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, не встановлено, тому питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства енергетики України щодо неналежного розгляду запиту на інформацію ОСОБА_1 від 15 серпня 2024 року.

Зобов`язати Міністерство енергетики України повторно розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 від 15 серпня 2024 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

Відповідач: Міністерство енергетики України (місцезнаходження: 02000, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 30; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 37552996)

Повний текст рішення суду складено 13.03.2025

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович