Справа № 140/14746/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/14746/24 пров. № А/857/3245/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанського А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року про забезпечення позову у справі № 140/14746/24 за адміністративним позовом ФОП ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання дії та бездіяльності протиправними, -

суддя в 1-й інстанції Плахтій Н.Б.,

дата постановлення ухвали 26.12.2024,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі апелянт, відповідач, ГУ ДПС у Волинській області) про визнання протиправним та скасування рішення №1910/03-20-24-05 про виключення з реєстру платника єдиного податку; зобов`язання поновити реєстрацію позивача з 01.10.2024.

24.12.2024 представник позивача подав заяву про забезпечення позову, у якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення ГУ ДПС у Волинській області від 31.10.2024 №1910/03-20-24-05 про виключення позивача з реєстру платника єдиного податку до набрання законної сили рішенням суду по цій справі та заборони ГУ ДПС у Волинській області вчиняти дії щодо реєстрації позивача платником ПДВ.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 26.12.2024 у справі №140/14746/24 заяву представника заявника ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково; зупинено дію рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 31.10.2024 №1910/03-20-24-05 про анулювання реєстрації платник єдиного податку до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі. У задоволенні решти вимог заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, таку оскаржило Головне управління ДПС у Волинській області, подавши на неї апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ФОП ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на її думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Вказує, що у оспорюваному судовому рішенні у справі №140/14746/24 суд першої інстанції вказав, що у випадку невжиття тимчасових обмежувальних заходів у разі реалізації відповідачем рішення про анулювання та пред`явлення його до виконання, позивач буде зобов`язаний перейти до сплати податків за загальною системою оподаткування. Однак сплата податків не може бути невідворотним процесом, оскільки існує законодавством встановлена форма повернення неправомірно або надлишково сплачених податків та зборів, а отже у разі задоволення позову виконання рішення не буде ускладненим, а наслідки невідворотними.

Оскільки наслідки не будуть невідворотними, а позивач фактично зможе продовжувати здійснювати свою діяльність без будь-яких негативних наслідків, забезпечення позову підмінює собою судове рішення по суті.

До заяви про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову не надано достатніх доказів, які б вказували, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, або ж вказували на наявність очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення у зв`язку із цим прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, що є завданням забезпечення позову.

Вважає, що висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для забезпечення позову, є передчасними.

Апелянт просив скасувати ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 26.12.2024 у цій справі та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ФОП ОСОБА_3 про забезпечення адміністративного позову.

Сторона позивача правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідно до ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримала, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції від 26.12.2024 про забезпечення позову у цій справі.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходу забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення приведе до того, що ФОП ОСОБА_1 буде зобов`язано вести податковий облік та сплачувати податок на прибуток та ПДВ, а не єдиний податок, що істотно ускладнює чи унеможливлює у подальшому виконання рішення суду у разі його задоволення.

Вжиття такого заходу забезпечення позову, як зупинення дії рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 31.10.2024 №1910/03-20-24-05 на період до набрання законної сили рішенням у справі не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямований виключно на збереження існуючого становища суб`єкта господарювання до ухвалення остаточного рішення у справі, відповідає принципу збалансованості інтересів учасників спірних правовідносин, та інституту забезпечення позову в адміністративному судочинстві.

Отже, наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Головного управління ДПС у Волинській області №1910/03-20-24-05 від 31.10.2024 про анулювання реєстрації платника єдиного податку до набрання законної сили рішенням у справі.

При цьому відсутня необхідність одночасного застосування іншого заходу забезпечення позову, вказаного у заяві, оскільки реєстрація платником ПДВ в силу вимог статті 183 ПК України здійснюється виключно за заявою особи.

За таких обставин, заяву про вжиття заходів забезпечення позову задоволено частково.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з Витягом з реєстру постачальників електронних комунікаційних мереж та послуг у такому значиться і Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ; ІПН НОМЕР_1

За наслідками камеральної перевірки позивача щодо порушення платником єдиного податку умов застосування спрощеної системи складено акт №41000/13-01-24-11/ НОМЕР_2 від 01.10.2024 та надає послуги доступу до мережі Інтернет, послуги, що забезпечують доступ до мережі Інтернет і можливість логічного з`єднання з кінцевими точками мережі Інтернет незалежно від технології, що застосовується в електронній комунікаційній мережі, і кінцевого (термінального) обладнання, що використовується з використанням мережі: фіксованого зв`язку.

Згідно з рішенням про анулювання реєстрації платником єдиного податку з фізичних осіб від 31.10.2024 за №1910/03-20-24-05 підставою анулювання свідоцтва є: здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання відповідно до абз. 3 п. 299.10 ст. 299 ПК України.

Підставою для прийняття такого рішення став акт перевірки від 27.09.2024 №27250/03-20-24-05/ НОМЕР_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням контролюючого органу, позивач оскаржив таке у судовому порядку.

Крім того, позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову та просив зупинити дію рішення ГУ ДПС у Волинській області від 31.10.2024 №1910/03-20-24-05 про виключення ФОП ОСОБА_1 з реєстру платника єдиного податку до набрання законної сили рішенням суду по цій справі та заборонити відповідачу вчиняти дії щодо реєстрації ФОП ОСОБА_1 платником ПДВ.

Ухвалою від 26.12.2024 заяву позивача задоволено частково та зупинено дію спірного рішення до набрання законної сили рішенням суду у цій справі. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Надаючи оцінку спірним правовідносин, апеляційний суд керується таким.

Згідно з ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Підстави забезпечення позову визначені у ч. 2 ст. 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Частиною 1 ст. 151 КАС України визначено, що позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (ч. 2 ст. 151 КАС України).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (ч. 6 ст. 154 КАС України).

Апеляційний суд зазначає, що при розгляді заяв про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові від 22.12.2022 у справі №640/31815/21 Верховний Суд виснував:

« 30. … судове рішення про забезпечення позову є винятковим екстраординарним заходом, який не повною мірою узгоджується з деяким, визначеними у частині другій статті 129 Конституції України основними засадами (принципами) судочинства, а саме, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобам. При цьому, таке судового рішення стає обов`язковим для виконання до його апеляційного перегляду.

31. Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

32. При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними».

Згідно із Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

При цьому, колегія суддів зазначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

Особливу увагу слід звернути на те, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Крім того, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

З письмових матеріалів оскарження ухвали про забезпечення позову від 26.12.2024 з`ясовано, що предметом спору у цій справі є законність та обґрунтованість рішення Головного управління ДПС у Волинській області №1910/03-20-24-05 від 31.10.2024 про виключення з реєстру платника єдиного податку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Датою виключення позивача з реєстру платника єдиного податку є 01.10.2024.

Відповідно до п. 299.1 ст. 299 ПК України реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку.

Пунктом 299.11 ст. 299 ПК України установлено, що у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

За змістом пункту 3 пункту 299.10 статті 299 ПК України, реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 ПК України.

У цьому конкретному випадку позивача виключено з реєстру платника єдиного податку є здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідність вимогам організаційно-правових форм господарювання відповідно до абзацу 3 п. 299.10 ст. 299 ПК України.

Оскільки після виключення з реєстру платників єдиного податку з 01.10.2024 позивач втрачає статус платника єдиного податку ІІІ групи, здійснюється зміна системи оподаткування, то зупинення дії рішення Головного управління ДПС у Волинській області від №1910/03-20-24-05 від 31.10.2024 про виключення з реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_1 необхідно для збереження існуючого становища позивача до вирішення справи по суті.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення істотно ускладнить ефективний захист прав та інтересів позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень у сфері господарської діяльності, а саме: право здійснювати самостійно без обмежень господарську діяльність, оскільки анулювання реєстрації платника єдиного податку третьої групи за ставкою 5% призводить до негативних наслідків для позивача, зокрема, до неможливості здійснення господарської діяльності, можливого розірвання ділових відносин з контрагентами, покладення додаткового обов`язку на позивача щодо подання документів та погіршення ділової репутації, утруднення або неможливість відновлення господарської діяльності та у зв`язку з чим, для відновлення прав та інтересів позивача, необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а забезпечення позову на час судового розгляду справи відновить право позивача на здійснення господарської діяльності, дасть можливість останньому до остаточного вирішення даного спору реалізовувати своє право на здійснення господарської діяльності.

Вжитий судом першої інстанції захід забезпечення позову спрямований виключно на збереження існуючого становища суб`єкта господарювання до ухвалення остаточного рішення у справі, відповідає принципу збалансованості інтересів учасників спірних правовідносин, та інституту забезпечення позову в адміністративному судочинстві.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що у разі якщо за наслідками розгляду справи з`ясується, що оскаржуване рішення суб`єктом владних повноважень прийнято обґрунтовано та з дотриманням вимог закону, контролюючий орган не буде позбавлений можливості вирішити питання щодо приведення у відповідності до вимог законодавства оподаткування позивача за період розгляду справи судом.

Також суд першої інстанції вірно зауважив, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення ГУ ДПС у Волинській області від 31.10.2024 №1910/03-20-24-05 про анулювання реєстрації платника єдиного податку не є вирішенням публічного-правового спору по суті без фактичного його розгляду судом. Зупинення дії рішення ГУ ДПС у Волинській області не скасовує його чинність, ніяк не змінює обсягу прав та обов`язків сторін у спорі, а лише тимчасово забороняє застосування передбачених ним заходів до вирішення спору у справі.

Зупинення дії спірного у цій справі рішення ГУ ДПС у Волинській області не призведе до негативних наслідків та не завдасть шкоди будь-яким іншим зацікавленим особам, що відповідає вимогам частини другої статті 150 КАС України. Натомість вжиття заходів забезпечення позову захистить майнові права позивача до прийняття судом рішення по суті заявлених вимог.

Крім того, необхідність одночасного застосування іншого заходу забезпечення позову, вказаного у заяві (заборони ГУ ДПС у Волинській області вчиняти дії щодо реєстрації позивача платником ПДВ) недоцільна, оскільки реєстрація платником ПДВ в силу вимог статті 183 ПК України здійснюється виключно за заявою особи.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Пантелеєнко проти України» від 29.06.2006 в пункті 77 зазначив, що обсяг зобов`язань Договірних держав за статтею 13 змінюється в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (див. рішення в справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland) [ВП], заява № 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Такий засіб має бути достатньою мірою гарантовано не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, ухвалу щодо прийнятності в справі «Міфсуд проти Франції» (Mifsud v. France) [ВП], заява № 57220/00, ECHR 2002-VIII).

Враховуючи вищевказані норми законодавства та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що наведені позивачем підстави є необхідними, оскільки свідчать про обґрунтованість і адекватність вимог заявника задоволеної судом щодо забезпечення позову, а невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому ухвалу суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року про забезпечення позову у справі №140/14746/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді В. Я. Качмар
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 13.03.25