Справа № 520/15484/24
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 р. Справа № 520/15484/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2024, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., по справі № 520/15484/24

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (далі - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках дні щорічної відпустки у кількості 38 календарних днів та не проведенні, в день звільнення, виплати всіх сум, що належали ОСОБА_1 при звільненні.

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках дні щорічної відпустки у кількості 38 календарних у сумі 102 002,20 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 05.04.2024 року по 08.07.2024 року у сумі 252 321,38 грн.

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-XII від 09.04.1992 року та зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII від 09.04.1992 року, з урахуванням у складі грошового забезпечення для її обрахунку, індексації грошового забезпечення.

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2024 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках щорічної відпустки у кількості 38 календарних днів.

Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках 38 календарних днів щорічної відпустки.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позові та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти в цій частині постанову про задоволення позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про передчасність позовних вимог про стягнення середнього заробітку, оскільки такі висновки протирічать правовій позиції Верховного Суду.

Вказує, що суд першої інстанції не визначив розмір середнього заробітку по день постановлення рішення, не встановив час затримки розрахунку, тих обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення, не забезпечивши позивачу компенсацію майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин та дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, в цій частині.

Також вважає необґрунтованою відмову у задоволенні позову щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з підстав, що чинна редакція Закону № 2262-XII від 09.04.1992 не передбачала виплату грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби для працівників Державного бюро розслідувань.

Натомість, на переконання позивача, норми Закону № 2262-XII від 09.04.1992 розповсюджуються на працівників ДБР, оскільки в Законі України «Про Державне бюро розслідувань», прямо передбачено, що пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом № 2262-XII від 09.04.1992 року.

Таким чином, положення Закону № 2262-XII від 09.04.1992, якими передбачено право на отримання грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби на момент звільнення позивача зі служби, поширювались на спірні правовідносини, отже, позивач має право на виплату спірної одноразової грошової допомоги. Натомість суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, в цій частині.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому вказує, що апеляційна скарга позивача є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній позивачем частині про відмову у задоволенні позовних вимог, законним, обґрунтованим та таким, що прийняте із додержанням норм процесуального та матеріального права.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, також подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд його скасувати та прийняте нове, яким в задоволені адміністративного позову - відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що у разі якщо посадова особа ДБР, яка звільняється у період з 01 січня по 31 березня (І квартал року), не використала відпустку за попередній рік, то вона має право на компенсацію за таку відпустку разом із компенсацією за відпустку у поточному році (році звільнення), а у разі звільнення у період після 01 квітня, право на компенсацію за невикористані у попередньому році дні відпусток, втрачається.

Отже, з огляду на те, що ОСОБА_1 не було повністю використано щорічну основну відпустку за 2021-2023 роки, а його звільнення відбулось 04.04.2024, за ним не обліковувались дні невикористаної щорічної основної відпустки. Тож, у ТУ ДБР у м. Полтаві були відсутні правові підстави для виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані ним 38 календарних днів щорічної основної відпустки за 2021, 2022 та 2023 роки. Водночас, при звільненні 04.04.2024 ТУ ДБР у м. Полтаві у повному обсязі виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за дні невикористаної відпустки, право на які він набув у 2024 році.

Позивач не надав відзив на апеляційну скаргу відповідача.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах доводів апеляційних скарг рішення суду першої інстанції, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач проходив службу у Державному бюро розслідувань з 16.03.2021 по 04.04.2024, звільнений зі служби за станом здоров`я, що підтверджується копіями витягів з наказів ТУ ДБР у м. Полтаві від 15.03.2021 №18-о/дск, від 03.04.2024 №27-о/дск.

Позивачем не використано щорічну основну відпустку за період роботи :

- з 16.03.2021 по 31.12.2021 - 7 календарних днів;

- з 01.01.2022 по 31.12.2022 - 15 календарних днів;

- з 01.01.2023 по 13.12.2023 - 16 календарних днів;

- з 01.01.2024 по 04.04.2024 - 7 календарних днів.

За вказаний період відповідачем не виплачено грошову компенсацію позивачу.

Відповідач листом від 25.04.2024 повідомив позивача, що для осіб рядового і начальницького складу ДБР чинне законодавство передбачає виплату компенсації виключно за відпустку, яка не використана в році звільнення. Таким чином, з позивачем проведено повний та остаточний розрахунок при звільненні, а відтак, відсутні підстави для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до ст. 117 КЗпП України.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, щодо не виплати грошової компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь затримки розрахунку при звільненні та одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно при звільненні зі служби позивача не виплатив грошову компенсацію за невикористані у 2021-2023 роки 38 календарних днів щорічної відпустки.

Відмовляючи у позові в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2024 року по 08.07.2024 року у сумі 252 321,38 грн. суд виходив з передчасності вимог, оскільки фактичний розрахунок з позивачем не проведено.

Також, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон №2262-ХІІ у редакції на момент звільнення позивача, якій не передбачав виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби для працівників Державного бюро розслідувань, а тому в задоволенні позову в цій частині відмовив.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначає Закон України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопада 2015 року №794-VIII (далі - Закон №794-VIII).

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону №794-VIII Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Згідно ч.1 ст. 14 Закону №794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (частина друга статті 14 Закону №794-VIII).

Положеннями ч.5 ст. 14 Закону №794-VIII визначено, що трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України "Про державну службу". Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч.2 ст.19 Закону №794-VIII особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Згідно з частинами першої, другою ст.20 Закону №794-VIII умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці державних службовців Державного бюро розслідувань повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до Державного бюро розслідувань висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників.

На осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюються умови грошового забезпечення, передбачені для працівників Національної поліції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

При цьому ч.6 ст. 14 Закону №794-VIII визначено, що порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року №743 (далі - Положення №743).

Щодо грошової компенсації за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках дні щорічної відпустки, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктами 81-82 Положення №743 встановлено, що особи рядового та начальницького складу мають право на такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка; 4) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 5) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 6) відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення).

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки осіб рядового та начальницького складу становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більший строк відпустки. За кожний повний календарний рік служби в Державному бюро розслідувань після досягнення п`ятирічного стажу служби особі рядового та начальницького складу надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів. Особам рядового та начальницького складу - учасникам бойових дій та прирівняним до них особам надаються щорічні основні відпустки у зручний для них час.

Згідно з пунктом 84 Положення №743 щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) щорічна основна відпустка може надаватися за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано. Щорічна основна відпустка на прохання особи рядового та начальницького складу може бути поділена на частини за умови, що основна її частина становить 14 календарних днів.

За правилами пункту 89 Положення №743 додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються особам рядового та начальницького складу на підставах та в порядку, що встановлені законодавством.

Відповідно до пункту 94 Положення №743 у разі звільнення особи рядового та начальницького складу із служби (крім звільнення через службову невідповідність, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення права займати певні посади, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, яким на особу накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту особою рядового та начальницького складу) та невикористання нею щорічної основної відпустки їй за її бажанням надається невикористана відпустка з подальшим звільненням її із служби.

Датою звільнення особи рядового та начальницького складу із служби у такому разі є останній день відпустки.

Згідно з пунктами 95-96 Положення №743 у разі звільнення особи рядового та начальницького складу із служби у зв`язку із закінченням строку контракту невикористана нею щорічна основна відпустка за її бажанням може надаватися їй тоді, коли час цієї відпустки повністю або частково перевищує строк дії контракту. В такому разі строк дії зазначеного контракту продовжується до закінчення відпустки.

За невикористану в році звільнення відпустку особам рядового та начальницького складу, які звільняються з Державного бюро розслідувань, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Особам рядового та начальницького складу, які звільняються із служби за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів, щорічна основна відпустка надається за їх бажанням у році звільнення тривалістю, встановленою цим Положенням.

Згідно з пунктом 97 Положення №743 відкликання осіб рядового та начальницького складу із щорічної основної відпустки керівником (начальником), який її надав, допускається лише у разі службової необхідності. Невикористана частина щорічної основної відпустки надається в порядку, передбаченому абзацом першим пункту 84 цього Положення.

Відповідно до пункту 99 Положення №743 особам рядового та начальницького складу, які захворіли під час щорічної основної відпустки або щорічної додаткової відпустки, строк зазначеної відпустки продовжується наказом по особовому складу після їх одужання керівником (начальником), який її надав, на кількість невикористаних днів відпустки за рапортом особи рядового та начальницького складу.

Наказом Державного бюро розслідувань від 12 липня 2022 року №348 затверджено Інструкцію про механізм реалізації та застосування норм законодавства щодо грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, порядок та умови його виплати (далі - Інструкція №348).

За змістом пункту 3 цієї Інструкції, вона визначає механізм поширення осіб рядового на і начальницького складу Державного бюро розслідувань умов грошового забезпечення, які передбачені для працівників Національної поліції України, з урахуванням особливостей, визначених Законом України "Про Державне бюро розслідувань", відповідно до частини другої статті 20 Закону України "Про Державне бюро розслідувань".

Пунктом 8 Розділу ІІІ Інструкції №348 передбачено, що особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, визначеному на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення, премії за поточний місяць та інших виплат передбачених законодавством.

За невикористану в році звільнення відпустку особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, які звільняються з Державного бюро розслідувань, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особа рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із Державного бюро розслідувань.

24 лютого 2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Відповідно до ч.4 ст. 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15 березня 2022 року №2136-IX (в редакції Закону від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до ст. 24 Закону України "Про відпустки".

Законом України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР установлено державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Статтею 4 Закону №504/96-ВР установлено такі види відпусток, зокрема: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону).

Згідно з частиною першою статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення передбачені частиною першою статті 83 КЗпП України.

За змістом наведених правових норм, служба в ДБР є державною службою особливого характеру, спрямованою на запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до її компетенції. Специфічні умови та інтенсивність такої служби зумовлюють підвищені вимоги до осіб, що займають посади в ДБР.

З огляду на специфіку завдань, які виконують особи рядового та начальницького складу ДБР, вони користуються спеціальним правовим захистом, зокрема соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" та інших законів України, з урахуванням положень, встановлених Законом України "Про Державне бюро розслідувань". Однією з таких гарантій є право на відпустки та компенсації за невикористані відпустки.

Колегія суддів зазначає, що Закон №794-VIII, який регулює діяльність ДБР, не містить спеціальних норм щодо надання відпусток чи виплати компенсацій за невикористані дні відпусток при звільненні осіб рядового та начальницького складу ДБР. Водночас цей Закон встановлює, що порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР регулюється Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року №743.

Зазначені нормативно-правові акти є спеціальними щодо КЗпП України та Закону №504/96-ВР, які регулюють трудові відносини підприємств з працівниками в загальному порядку.

Колегія суддів враховує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство може застосовуватися у випадках, коли норми спеціального законодавства не регулюють спірних правовідносин або коли про це зазначено у спеціальному законі.

Аналізуючи Положення №743 в розрізі питання надання відпусток та виплат компенсації за невикористані дні відпусток особам рядового і начальницького складу ДБР при звільненні, колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно з пунктами 81-82 Положення №743, особи рядового та начальницького складу ДБР мають право на щорічні основні та додаткові відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творча відпустка, відпустка для підготовки та участі в змаганнях, соціальні відпустки та відпустки без збереження заробітної плати.

Пункт 84 Положення №743 встановлює, щорічна основна відпустка надається особам рядового та начальницького складу ДБР протягом календарного року, водночас, за погодженням із керівником, допускається перенесення невикористаної щорічної основної відпустки за минулий рік у I квартал наступного року. У випадку захворювання під час щорічної основної відпустки або щорічної додаткової відпустки передбачено можливість продовження строку такої відпустки на кількість невикористаних днів відпустки після одужання за відповідним рапортом особи (пункт 99 Положення №743).

Згідно з пунктами 94-96 Положення №743, при звільненні зі служби (за винятком випадків звільнення через службову невідповідність, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення права займати певні посади, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, а також у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту) та за наявності невикористаної щорічної основної відпустки, особи мають право на використання цієї відпустки за їх бажанням перед звільненням. Датою звільнення в такому разі вважається останній день відпустки. Особи рядового та начальницького складу ДБР мають право на використання невикористаної щорічної основної відпустки також у разі звільнення у зв`язку із закінченням строку контракту, навіть якщо час такої відпустки повністю або частково перевищує строк дії контракту. У такому випадку строк дії зазначеного контракту продовжується до закінчення відпустки.

При звільненні з причин, пов`язаних із досягненням граничного віку, станом здоров`я та скороченням штатів, особи рядового та начальницького складу ДБР можуть за власним бажанням скористатися правом на щорічну основну відпустку у році звільнення, тривалість якої визначається відповідно до норм цього Положення.

Пункт 95 Положення №743 передбачає, що за невикористану в році звільнення відпустку особи рядового та начальницького складу, які звільняються з ДБР, можуть отримати грошову компенсацію відповідно до закону.

Отже, Положення №743 встановлює спеціальні правила щодо надання відпусток особам рядового та начальницького складу ДБР, зокрема щорічних основних та додаткових відпусток. Ці відпустки повинні використовуватися протягом календарного року, а у виняткових випадках їх можна перенести на I квартал наступного календарного року. Керівник органу ДБР зобов`язаний забезпечити своєчасну реалізацію права цих осіб на відпочинок.

Однак, якщо особи рядового і начальницького складу ДБР не реалізували своє право на щорічні основні та щорічні додаткові відпустки протягом встановленого строку, Положення №743 не передбачає їх анулювання по закінченню зазначеного строку. У ньому також немає застережень, що невикористання відпусток протягом встановленого строку позбавляє осіб рядового і начальницького складу ДБР права на отримання компенсації за всі невикористані дні відпусток, навіть якщо відпустки не були використані у перенесений період.

Навпаки, Положення №743 допускає перенесення або продовження невикористаних відпусток з об`єктивних причин, наприклад через хворобу, звільнення за віком, станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або закінчення строку контракту, що свідчить про гнучкий підхід законодавця до питання перенесення невикористаних відпусток і визнання можливості накопичення відпусток для осіб, які не змогли реалізувати своє право на відпочинок вчасно.

Пункт 95 Положення №743, на застосуванні якого наполягає відповідач, вказує на компенсацію за невикористану відпустку в році звільнення. Однак, це не означає, що особа наділена правом отримати компенсацію лише за відпустку, яка була "надана" в році звільнення, як стверджує скаржник. Важливо розуміти, що йдеться саме про "невикористану" в році звільнення відпустку. Тобто, якщо на момент звільнення у працівника накопичилися дні невикористаної відпустки за попередні роки, можна припустити, що вони підлягають компенсації, адже формально залишаються невикористаними і перебувають у розпорядженні особи на момент звільнення.

Попри це, варто відзначити, що Положення №743 та Інструкція №348, які визначають порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу ДБР, хоча й передбачають право на отримання компенсації за невикористану відпустку в році звільнення, вони все ж не містять чітких норм, які б регулювали порядок виплати компенсації за дні відпустки, які не були використані в попередні роки.

Недостатня чіткість спеціального законодавства у спірному питанні призводить до ситуації правової невизначеності, яку, за загальним правилом, у тому числі з урахуванням позицій, сформульованих Європейським судом з прав людини, потрібно тлумачити на користь працівника.

Стаття 45 Конституції України гарантує кожному, хто працює, право на відпочинок. Така конституційна гарантія створює для роботодавця безумовний обов`язок забезпечити реалізацію права працівника на відпочинок не лише шляхом його декларування (як, наприклад, затвердження графіків відпусток), а й через безпосереднє видання наказів про відпустку у передбачений законодавством спосіб та термін.

Невиконання роботодавцем цього обов`язку з будь-яких причин, не може створювати для працівника негативні наслідки, зокрема щодо позбавлення гарантованих Конституцією України днів відпочинку під час оплачуваної щорічної відпустки. Для забезпечення дотримання цієї конституційної гарантії законодавець передбачив можливість перенесення відпусток на інший період або компенсації у вигляді грошових виплат.

З огляду на те, що спеціальне законодавство, яке регулює умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу ДБР, не містить чіткої регламентації питання невикористаних днів відпустки за попередні роки, колегія суддів вважає вірним застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм загального трудового законодавства, зокрема КЗпП України та Закону №504/96-ВР.

У зв`язку з цим, доводи апеляційної скарги про те, що Положення №743 повністю врегульовує питання компенсації невикористаних відпусток за попередні роки для осіб рядового і начальницького складу ДБР, є необґрунтованими.

Згідно ч.1 ст. 83 КЗпП України та ч.1 ст. 24 Закону №504/96- ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Подібний підхід до правозастосування при вирішенні подібних правовідносин застосував Верховний Суд у постановах від 14.11.2024 у справі №420/3971/23, від 14.11.2024 у справі №380/16768/22, від 21.01.2025 №400/11565/23, що враховуються при вирішенні цього спору.

Судом вірно встановлено та визнано відповідачем, що ОСОБА_1 не використано 38 днів щорічної основної відпустки, отже при звільненні зі служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані за 2021-2023 роки дні щорічної основної оплачуваної відпустки. Однак відповідач протиправно не виплатив позивачу таку компенсацію при звільненні.

Отже доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження, а рішення суду в частині задоволення позову є законним та обгрунтованим.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2024 року по 08.07.2024 року у сумі 252 321,38 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України "Про Державне бюро розслідувань", ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні зі служби, а також не установлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Частиною 2 ст. 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Тож у випадку встановлення порушення роботодавцем вищевказаних норм та наявності для застосування до останнього наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України, належним способом захисту порушених прав працівника буде стягнення з такого роботодавця суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відмовляючи у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку за статтею 117 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов висновку про їх передчасність та таких, що заявлені на майбутнє.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки у цій справі позовна вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, заявлена одночасно з вимогою про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках 38 календарних днів щорічної відпустки, тобто вказана вимога є похідною від вимоги щодо виплати компенсації.

У свою чергу, сталою та послідовною є практика Верховного Суду про наявність підстав при вирішенні спору про стягнення невиплаченої у строки, що встановлено статтею 116 КЗпП України, належної працівнику заробітної плати (її частини), одночасно вирішувати питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення невиплаченої (несвоєчасно виплаченої) працівнику заробітної плати (її частини) при звільненні (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, постанови Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 640/9375/20, від 09.02.2023 у справі № 620/2338/20, від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19).

Крім того, Верховний Суд уже наголошував у постановах від 21.03.2023 у справі №640/11699/21, від 26.09.2023 у справі № 640/2534/21, від 28.09.2023 у справі № 640/36441/21 на помилковості висновків судів попередніх інстанцій про передчасність позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за статтею 117 КЗпП України, у випадку коли вона заявлена одночасно з вимогою про стягнення на користь позивача сум, які належали останньому при звільненні.

Колегія суддів також звертає увагу, що Верховний Суд, надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП, неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а.

За обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем всіх належних сум при звільненні станом на день розгляду цієї справи ще не проведений.

Колегія суддів враховує, що позивач просив стягнути на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 05.04.2024 по 08.07.2024 у сумі 252 321,38 грн.

Згідно з довідкою ТУ ДБР у м. Полтаві (а.с.55) одноденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 складає 2 684,27 грн.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2024 по 08.07.2024, становить 94 дня.

З огляду на викладене, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обчислена в повному обсязі за 94 дня, складає 252 321,38 грн. (94 х 2684,27 грн.).

Враховуючи викладене, оскільки з позивачем під час звільнення не в повному обсязі проведено остаточний розрахунок на його користь підлягає стягненню з ТУ ДБР у м. Полтаві середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2024 по 08.07.2024 у сумі 252 321 38 грн.

А тому рішення суду в цій частині відмови в позові підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення позову.

Щодо одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2262-XII, колегія суддів зазначає наступне.

Норма статті 9 Закону №2262-XII визначає правила надання одноразової грошової допомоги особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, а також іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом (далі - зазначені особи).

Частиною першою статті 9 Закону №2262-XII установлено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Аналіз змісту статті 9 Закону №2262-XII дає підстави для висновку, що одноразова грошова допомога при звільненні зі служби є одноразовою виплатою, яка надається особам, звільненим зі служби за станом здоров`я, за наявності у них права на пенсію відповідно до цього Закону. Право на отримання такої допомоги залежить від категорії особи, тривалості служби, вислуги та підстав звільнення. При цьому окреслений цією нормою перелік підстав звільнення, які надають право на отримання одноразової грошової допомоги, є вичерпним і закон інших підстав звільнення для її виплати не передбачає.

Колегією суддів встановлено, що позивач звільнений зі служби в ДБР за станом здоров`я.

Відповідно до ч.3 ст. 19 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу ДБР здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом №2262-XII.

Отже, на позивача, як на особу яка проходила службу в ДБР поширюються соціальні гарантії, передбачені Законом №2262-XII.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.01.2025 у справі № 400/11565/23.

До того ж, у преамбулі Закону №2262-ХІІ, на яку також посилався суд першої інстанції, зазначено, що цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах державної влади а також деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Отже, положення Закону №2262-ХІІ не містять вичерпний перелік осіб, на яких поширюється його дія.

Натомість, як преамбула так і стаття 9 Закону №2262-XII, якою встановлено підстави для виплати спірної допомоги, вказують, що соціальні гарантії, встановлені цим законом поширюються на деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим законом.

Таким чином, оскільки на позивача, як особу яка проходила службу в ДБР, розповсюджуються соціальні гарантії згідно із Законом № 2262-ХІІ, про що прямо вказано у Законі України "Про Державне бюро розслідувань", колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що дія ч.1 ст.9 Закону № 2262-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини.

Відтак, колегія суддів вважає, що позовні вимоги, в цій частині підлягають задоволенню, а рішення суду, в відповідній частині, підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог, з прийняттям в цій частині постанови про часткове задоволення позову.

В частині задоволених вимог позивача, доводи апеляційної скарги відповідача, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково .

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2024 по справі № 520/15484/24 - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992 року.

Зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII від 09.04.1992 року, з урахуванням у складі грошового забезпечення для її обрахунку, індексації грошового забезпечення.

Стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2024 по 08.07.2024 в сумі 252 321, 38 грн (двісті п`ятдесят дві тисячі триста двадцять одна гривня 38 копійок.)

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2024 по справі № 520/15484/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова