Справа № 600/3545/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/3545/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 29 серпня 2021 року по 08 травня 2024 року включно;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 серпня 2021 року по 08 травня 2024 року включно у сумі 621425,52 грн.

Позов обґрунтовано тим, що позивач проходила військову службу в особовому складі військової частини НОМЕР_1 по 28 серпня 2021 року включно та отримувала грошове забезпечення. На виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі №600/2625/23-а позивачу проведено перерахунок та виплату грошового забезпечення з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та «Про Державний бюджет України на 2021 рік». Виплата перерахованого грошового забезпечення на виконання рішення суду відбулась лише у травні 2024 року, тобто майже через три роки після звільнення, у зв`язку з чим позивач вважає, що на підставі частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України вона має право на виплату їй середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 29 серпня 2021 року (наступний день після звільнення з військової служби) по день виплати грошового забезпечення на виконання рішення суду. На думку позивача, сума призначеного до виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 621425,52 грн.

Ухвалою суду від 22 серпня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що у період проходження позивачем військової служби на неї поширювались гарантії, пільги та норми законодавства, що регулюють відносини у сфері військового обов`язку та військової служби, які в даному випадку вважаються нормами спеціального законодавства і не передбачають наявності механізму стягнення на користь військовослужбовця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно, на думку відповідача, на позивача не могли поширюватися положення Кодексу законів про працю України у період проходження нею військової служби у військовій частині НОМЕР_1 . Також відповідач посилався на те, що позивачем не обґрунтовано і не роз`яснено причинно-наслідковий зв`язок між тим, як призначений до виплати розмір грошового забезпечення, нарахований на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі №600/2625/23-а, стосується бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо неповного розрахунку при звільненні з військової служби і, відповідно, призводить до настання наслідків щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім цього відповідач вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, встановлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Просив суд відмовити в задоволенні позову.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористалась.

Ухвалою суду від 20 листопада 2024 року зупинено провадження у даній адміністративній справі до набрання законної сили постанови Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі №440/6856/22.

Ухвалою суду від 21 лютого 2025 року поновлено провадження у даній справі.

Ухвалою суду від 21 лютого 2025 року витребувано у військової частини НОМЕР_1 довідку про суму грошового забезпечення, виплаченого ОСОБА_1 при звільненні з військової служби; довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці, що передували її звільненню, із зазначенням середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що ОСОБА_1 проходила військову службу в особовому складі військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 серпня 2021 року №172 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення починаючи з 28 серпня 2021 року.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28 серпня 2021 року №172 позивачу виплачено загальну суму грошового забезпечення при звільненні в розмірі 197780,41 грн, виходячи з розрахунку щомісячного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби розміром 19324,04 грн.

Дослідженням відомостей з програми «Діловодство спеціалізованого суду» та Єдиного державного реєстру судових рішень установлено, що рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі №600/2625/23-а, залишеним без мін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2024 року, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо незастосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням ОСОБА_1 починаючи з 29.01.2020 року по 28.08.2021 року включно. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 29.01.2020 по 28.08.2021 грошового забезпечення, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2020 року та 01.01.2021 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання вказаного рішення суду військовою частиною НОМЕР_1 10 травня 2024 року здійснено виплату перерахованого грошового забезпечення в сумі 210066,58 грн, що підтверджується випискою за картковим рахунком ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками, позивач зверталась до військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день повного (фактичного) розрахунку.

Листом від 01 липня 2024 року №2410 військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про відсутність підстав для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказавши, що законодавство у сфері військового обов`язку та військової служби не містить інституту стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В силу імперативного характеру норм, які регулюють відносини, пов`язані з військовою службою, дія Кодексу законів про працю України не поширюється на несення військовослужбовцями військової служби.

За таких обставин позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зауважує, що згідно із частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, суд касаційної інстанції неодноразово приходив до висновку, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (зокрема, постанова Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, постанови Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 29 березня 2018 року у справі №815/1767/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 та ін.)

Крім цього, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Оскільки в ситуації, що розглядається судом, спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні з військової не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні, що фактично визнавалось сторонами справи, тому за аналогією закону до спірних відносин необхідно застосувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, на які і посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог.

Так, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі №821/1083/17 постанову, якою касаційну скаргу Комісії з ліквідації Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі залишила без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі №821/1083/17 залишила без змін.

В цьому рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України"] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони, законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Як свідчать обставини справи, позивач була звільнена з військової служби 28 серпня 2021 року.

Відповідач у свою чергу провів повний розрахунок з позивачем після її звільнення зі служби лише на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі №600/2625/23-а 10 травня 2024 року (а не 08 травня 2024 року, як помилково зазначає у позові позивач), тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас, визначаючись щодо суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд звертає увагу на таке.

Частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абзацом 1 пункту 3 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. №100 (далі Порядок №100), при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Відповідно пункту 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Таким чином, нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці служби, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Разом з цим суд враховує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ від 01 липня 2022 року внесено зміни до статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, які набрали чинності 19 липня 2022 року і передбачають обмеження виплати працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями.

Тобто, зміна положень статті 117 Кодексу законів про працю України, які передбачають відповідальність роботодавця за невиплату належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, відбулась у період часу, за який відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

У зв`язку з цим суд звертає увагу на те, що судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 грудня 2024 року (справа №440/6856/22) зазначено, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону №3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону №2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції № 3248-IV); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 Кодексу законів про працю України (у новій редакції Закону № 2352-IX) (пункт 42 постанови).

Як встановлено судом, спірним періодом у даній справі є період з 29 серпня 2021 року (наступний день після виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28 серпня 2021 року №172) по 10 травня 2024 року (дата виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час проходження військової служби на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі №600/2625/23-а).

Тобто, в даній адміністративній справі спірний період, за який ОСОБА_1 просить суд стягнути з військової частини НОМЕР_1 на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, умовно поділяється на дві частини:

- з 29 серпня 2021 року по 19 липня 2022 року, який регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України до внесення у неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців і становить 325 календарних днів;

- з 19 липня 2022 року до 10 травня 2024 року, який регулюється вже наразі чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України (після внесення у неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ), яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями (184 календарних дні).

Як вбачається з розрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з червня по липень 2021 року №693/12902 від 01 березня 2025 року, наданого відповідачем на виконання вимог ухвали суду від 21 лютого 2025 року, середньоденний заробіток позивача (з урахуванням сум нарахованого грошового забезпечення по 19324,04 грн щомісячно за 2 останні календарні місяці, що передували місяцю звільнення позивача з військової служби) становить 633,57 грн (19324,04 грн + 19324,04 грн = 38648,08 грн/61 календарний день = 633,57 грн).

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 29 серпня 2021 року по 19 липня 2022 року складає: 633,57 грн х 325 днів = 205910,25 грн, а за період з 19 липня 2022 року: 633,57 грн х 184 дні = 116576,88 грн, всього 322487,13 грн (205910,25 грн + 116576,88 грн).

Між тим, суд зауважує, що вирішуючи спір у справі №440/6856/22, судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вказала про необхідність врахування норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові (пункт 73 постанови).

Отже, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, належить застосовувати при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виключно за період до 19 липня 2022 року.

Враховуючи означені вище правові позиції Верховного Суду, за якими розмір відповідальності відповідача повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у цьому випадку має визначатися виключно пропорційно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум. Тобто, суду необхідно визначити істотність частки невиплачених сум.

Відтак, суму середнього заробітку позивача, розраховану до 19 липня 2022 року, належить зменшити з урахуванням принципу співмірності відносно суми коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Згідно з матеріалами даної справи позивачу при звільненні з військової служби було нараховано суму 197780,41 грн, а на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду у справі №600/2625/23-а від 23 жовтня 2023 року відповідачем виплачено на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 210066,58 грн.

Отже, загальна сума належних позивачу при звільненні коштів становила 407846,99 грн, з яких:

- 197780,41 грн (48%) грошове забезпечення позивача, перераховане відповідачем при звільненні;

- 210066,58 грн (52%) - грошове забезпечення позивача виплачене відповідачем на виконання рішення суду.

Істотність частки невиплаченого грошового забезпечення позивача у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 29 серпня 2021 року по 19 липня 2022 року становить 52% (210066,58 грн / 407846,99 грн х 100).

Сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 52% розраховується наступним чином: 633,57 грн (середньоденний заробіток позивача) х 52% х 325 (днів затримки розрахунку) = 107073,33 грн.

Виходячи з принципів пропорційності, справедливості та співмірності, сума середнього заробітку позивача, розрахована до 19 липня 2022 року, складає 107073,33 грн, тобто 52% від 205910,25 грн.

Відтак, за період затримки розрахунку при звільненні з 29 серпня 2021 року по 19 липня 2022 року підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума у розмірі 107073,33 грн, а за період з 19 липня 2022 року по 10 травня 2024 року застосовується розрахунок, обмежений шестимісячним терміном, але без урахування принципу співмірності: 633,57 грн (середньоденний заробіток) х 184 (дні) = 116576,88 грн.

Відповідно, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 223650,21 грн (107073,33 грн + 116576,88 грн).

Аналогічної позиції щодо розрахунку суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у справах №560/19380/23 (постанова від 06 січня 2025 року), №240/24465/23 (постанова від 15 січня 2025 року), №560/1336/24 (постанова від 13 лютого 2025 року).

Також суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При цьому суд не бере до уваги наявну у матеріалах справи довідку-розрахунок грошового забезпечення за період з червня по липень 2021 року від 25 лютого 2025 року №693/11873, оскільки вказаний у такій довідці розрахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 проводився на виконання рішень судів у справах №600/2625/23-а та №600/5063/23-а.

Посилання відповідача у відзиві на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позову суд оцінює критично, оскільки клопотання про залишення позову без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду з цим позовом відповідачем не подавалося.

Крім цього, суд вважає, що відповідачем помилково вказується про необхідність застосування у цьому спорі місячного строку звернення до суду, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України, адже згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23, норми статті 233 КЗпП України є нормами матеріального права, які визначають строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказані норми поширюють свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Верховний Суд наголосив, що чіткою та передбачуваною є позиція щодо необхідності застосування приписів статті 233 КЗпП України під час визначення строків звернення до адміністративних судів для вирішення спорів, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, в тому числі і за позовами осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі.

Отже, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні над частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Втім, відповідачем не наведено доводів щодо пропуску позивачем строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.

Водночас суд зауважує, що строк звернення до суду з цим позовом з урахуванням положень статті 233 КЗпП України починається з 11 травня 2024 року дати виплати позивачу грошового забезпечення, нарахованого на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі №600/2625/23-а. Відтак, строк звернення до суду з цим позовом тривав з 11 травня 2024 року по 12 серпня 2024 року (11 серпня 2024 року вихідний день).

Позивач звернулась до суду з цим позовом 12 серпня 2024 року (згідно з відбитком штампу канцелярії суду), тобто в межах тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.

Наведене свідчить про безпідставність посилань відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої-третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 серпня 2021 року по 10 травня 2024 року у розмірі 223650,21 грн. Натомість доводи відзиву є безпідставними та необґрунтованими.

Керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у розмірі 223650 (двісті двадцять три тисячі шістсот п`ятдесят) грн 21 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 14 березня 2025 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідач - військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя О.П. Лелюк