Справа № 380/20798/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/20798/24 пров. № А/857/29973/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Скрутень Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року (суддя Желік О.М., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м.Львів, дата складання повного рішення 29.10.2024),

в адміністративній справі №380/20798/24 за позовом ОСОБА_1 до Кам`янка-Бузького відділу Державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

У жовтні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Кам`янка-Бузького відділу Державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив взнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Кам`янка-Бузького відділу Державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гринюх Наталії Василівни від 26.04.2023 р. ВП №71675172 про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 92757,46 грн. (залишок 87040,95 грн.). Стягнути в користь позивача судові витрати по справі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.10.2024 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржуване рішення є незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування правових позицій Верховного Суду, тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено доказів, які долучені до позовної заяви позивачем, не надано оцінки таким, необґрунтовано відхилено усі доводи, наведені у позові на підтвердження підставності такого. Відповідач навіть відзиву на позовну заяву не подавав, відтак в суду першої інстанції були підстави прийти до переконання про визнання ним позову. Судом не взято до уваги, що у виконавчому провадженні №51142829 позивач не був одноособовим боржником, а являвся солідарним боржником разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Виконавче провадження № 51142839 щодо виконання виконавчого листа №1319/8008/2012 від 13.03.2014, виданого Сихівським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 927574,63 грн було відкрито 18.01.2016 року, а постановою державного виконавця від 26 квітня 2023 року було завершено (виконавчий документ повернуто стягувачу). Отже, оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору прийнята державним виконавцем після повернення виконавчого документа стягувачу, тобто відповідно до Закону № 1404-VІІІ. Оскільки при відкритті виконавчого провадження №51142839 щодо виконання виконавчого листа №1319/8008/2012 від 13.03.2014, виданого Сихівським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 927574,63 грн., яке було відкрито 18.01.2016 року, не було вирішено питання про стягнення виконавчого збору, винесення постанови про стягнення виконавчого збору 26.04.2023 року є протиправним, та здійснено всупереч п. 6, 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VІІІ. Вважає апелянт, що відповідач при винесенні оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору діяв не у спосіб, встановлений законодавством, без дотримання встановленої законом процедури вчинення дій, що в свою чергу призвело до порушення прав позивача. У державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-УШ та підлягає скасуванню. Суд не дослідив та не встановив, яка фактично сума заборгованості була стягнута з боржника - ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 51142839 від 18.01.2016 року на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 927 574, 63 грн. Також відповідачем під час оформлення повернення виконавчого документи не було додержано вимог Інструкції № 512/5 щодо зазначення результатів виконання (сума, яка фактично стягнута), відмітки на виконавчому документі про суму виконавчого збору, а також не виконано вимоги чинного законодавства про надіслання рекомендованим листом з повідомленням про вручення оскаржуваної постанови позивачу.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду та хвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, жодних заяв чи клопотань щодо відкладення розгляду справи не подавали, хоча належним чином усі були повідомленні про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до статті 313 КАС України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість апеляційного розгляду справи у відсутності сторін (їх представників).

Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

26 квітня 2023 року начальником відділу Кам`янка-Бузького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №51142839 на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого документа без виконання на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України Про виконавче провадження. Залишок не стягнутого боргу 92757,46 грн., залишок нестягнутого в/збору 87040,95 грн. Вирішено постанову про стягнення виконавчого збору винести в окреме виконавче провадження (ч.3 ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження») (а.с.10).

Також 26 квітня 2023 року начальником відділу Кам`янка-Бузького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №71675172 з виконання постанови №51142839, виданої 18.01.2016 ВДВС Кам`янка-Бузького РУЮ Львівської області про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 92757,46 грн. (залишок 87040,95 грн.) (а.с.11).

Вважаючи постанову відповідача від 26.04.2023 ВП №71675172 про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору протиправною, позивач звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач при прийняття спірної постанови діяв у спосіб та в межах, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутніcть підстав для задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон №1404-VІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п.1 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частина перша статті 5 Закону №1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.15 Закону №1404-VIII, сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Згідно зі статтею 10 Закону №1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.42 Закону №1404-VIII, кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Частиною 1 статті 27 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до ч.2 ст.27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, виконавчий збір стягується за примусове виконання рішення та за своєю природою є санкцією за невиконання рішення суду боржником. На момент прийняття постанови про стягнення виконавчого збору підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно з вимогами розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі Інструкція №512/5), постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.п.1 - 4, 6, 7 і 9 ч. 1 ст.37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п.1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 ч.1 ст.39 Закону.

Згідно п.20 розділу ІІІ Інструкції №512/5, повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до п.22 розділу ІІІ Інструкції №512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною 1 статті 40 Закону. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Тобто, відповідно до вказаного пункту у постанові про повернення виконавчого документу стягувача, виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору, тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується тільки з суми, яка фактично стягнута на користь стягувача.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову (ч.4 ст.37 Закону №1404-VIII).

Згідно з ч.3 ст.40 Закону №1404-VIII, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як видно з матеріалів справи, державний виконавець після винесення постанови від 26 квітня 2023 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №51142839, не виносив постанови про стягнення виконавчого збору, як це передбачено частиною 3 ст.40 Закону №1404-VIII.

Водночас, спірна постанова від 26 квітня 2023 року про відкриття виконавчого провадження №71675172 безпідставно винесена відносно виконання постанови від 18.01.2016 про стягнення виконавчого збору.

При цьому, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження вчинення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження №51142839 від 18.01.2016 у період з дня відкриття виконавчого провадження і до моменту винесення постанови від 26.04.2023 про повернення виконавчого документа.

В матеріалах справи відсутня і сама постанова ДВС від 18.01.2016 про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до ст.26 Закону «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Статтею 3 цього Закону передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору.

Як уже було вказано апеляційним судом вище, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктом 1 ч.1 ст.37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом (ч.3 ст.40 Закону).

Відтак, за наявності факту винесення постанови від 26.04.2023 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №51142839 та за відсутності факту винесення державним виконавцем після цього постанови про стягнення виконавчого збору, являється протиправною спірна постанова державного виконавця від 26.04.2023 про відкриття виконавчого провадження щодо виконання постанови державного виконавця від 18.01.2016 про стягнення виконавчого збору.

Таким чином, являються обгрунтованими доводи апелянта (позивача) у відповідній частині.

Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, в період усього судового розгляду справи не надав суду ні відзиву на позовну заяву, ні відзиву на апеляційну скаргу, із обґрунтуванням правомірності спірної постанови від 26.04.2023 року.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на наведене, доводи позивача про протиправність оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору від 26.04.2023 ВП №71675172 у відповідній частині підтверджені належними та допустимими доказами, а тому колегія суддів до висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при розгляді адміністративної справи допустив неповне з`ясування усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржене рішення суду винесено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому наявні підстави для його скасування.

Згідно з положеннями статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.6 ст.139 КАС України).

Судом встановлено, що позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн., а за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 1453,44 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями.

Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 243, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року в адміністративній справі №380/20798/24 за позовом ОСОБА_1 до Кам`янка-Бузького відділу Державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови скасувати та ухвалити нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Кам`янка-Бузького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гринюх Наталії Василівни від 26.04.2023 ВП №71675172 про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Кам`янка-Бузького відділу Державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп. сплаченого за подання позову та судового збору в сумі 1453 (одну тисячу чотириста п`ятдесят три) грн 44 коп. сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови суду складено 14.03.2025 року