Справа № 420/33878/24
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2025-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/33878/24
Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.

Дата і місце ухвалення 08.01.2025р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Єщенка О.В.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до члена Вищої ради правосуддя, Секретаря Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Плахтій Інни Борисівни про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до члена Вищої ради правосуддя, Секретаря Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Плахтій Інни Борисівни, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та зміну предмету позову від 27.11.2024 року вх. № 68257/24, просив:

- визнати протиправною бездіяльність члена Вищої ради правосуддя, Секретаря Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Плахтій Інни Борисівни, який в порушення ч.3 ст.116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», пункту 2310 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України «Про Вищу раду правосуддя» №1798-VIII від 21.12.2016 року, ст.42 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», п.13.7, 13.8, 13.9, 13.10, 13.26 Регламенту ВРП не забезпечила у встановленому законом порядку і встановлений строк розгляд заяви позивача від 11.04.2023 року про звільнення у відставку та не підготувала матеріали та висновок по скарзі ОСОБА_2 (М-3948/49/7-21) від 28.08.2021 року;

- зобов`язати члена Вищої ради правосуддя, Секретаря Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Плахтій Інну Борисівну вчинити дії відповідно до порядку та строку встановленого в пунктах 13.7, 13.8, 13.9, 13.10 Регламенту Вищої ради правосуддя щодо розгляду скарги ОСОБА_2 та розглянути питання і вчинити дії відповідно до п.5 ч.1 ст. 20 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» щодо внесення пропозиції до проекту рішення Вищої ради правосуддя з питання поновлення розгляду заяви від 11.04.2023 року судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 про звільнення у відставку, у зв`язку із закінченням строку перевірки по дисциплінарних скаргах на підставі яких 26.12.2023 року ухвалою ВРП №1418/0/15-23 від 26.12.2023 року зупинено розгляд заяви про звільнення у відставку з посади судді;

- стягнути з члена Вищої ради правосуддя, Секретаря Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Плахтій Інни Борисівни (04050, м.Київ вул. Студентська 12А, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду спричинену за наслідками протиправної бездіяльності члена Вищої ради правосуддя у розмірі 50 000 грн.;

- стягнути з члена Вищої ради правосуддя, Секретаря Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Плахтій Інни Борисівни (04050, м.Київ вул. Студентська 12А, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду у розмірі 15 000 грн.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду Левчук О.А. від 05.11.2024 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та ухвалено здійснювати розгляд справи в загальному позовному провадженні. Цією ж ухвалою призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 року задоволено самовідвід судді Левчук О.А. в адміністративній справі № 420/33878/24 та передано адміністративну справу № 420/33878/24 до Відділу з надання судово-адміністративних послуг та аналітичної роботи Одеського окружного адміністративного суду для визначення головуючого судді у справі в порядку, встановленому ч. 1 ст. 31 КАС України..

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями, справу № 420/33878/24 передано на розгляд судді Одеського окружного адміністративного суду Василяці Д.К.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду Василяки Д.К. від 10.12.2024 року адміністративну справу № 420/33878/24 прийнято до провадження та розпочато розгляд справи спочатку.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до члена Вищої ради правосуддя, Секретаря Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Плахтій Інни Борисівни про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У поданій апеляційній скарзі апелянт звернув увагу П`ятого апеляційного адміністративного суду на те, що представник Вищої ради правосуддя у відзиві розмежовує обов`язки члена Вищої ради правосуддя та Секретаря Третьої Дисциплінарної палати ВРП у зв`язку із чим, на думку позивача, суд помилково посилається на бездіяльність члена ВРП Плахтій І.Б. щодо не підготовки висновку.

Апелянт зазначив, що він підтримує позицію представника Вищої ради правосуддя у справі №420/33878/24 та вважає, що протиправну бездіяльність щодо не підготовки висновку у місячний строк, відповідно до пункту 13.26. Регламенту Вищої ради правосуддя допущено не членом ВРП ОСОБА_3 , а Секретарем Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя, яка під час проведення перевірки по дисциплінарній скарзі виконує повноваження дисциплінарного інспектора ВРП.

Апелянт вказав на те, що права та обов`язки члена ВРП визначені статтею 20 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», тоді як Дисциплінарний інспектор має інші повноваження, права та обов`язки відповідно до ст. 29-2 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

Як зазначив апелянт, відповідно до ст.20 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» член Вищої ради правосуддя не наділений повноваженнями готувати проекти висновків та рішень Вищої ради правосуддя, такими повноваженнями наділений Дисциплінарний інспектор Вищої ради правосуддя.

В апеляційній скарзі вказано на те, що висновок відповідно до пункту 13.26. Регламенту Вищої ради правосуддя складає та підписує не член ВРП ОСОБА_3 , а член Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя ОСОБА_3 , яка тимчасово, до дня початку роботи служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя, виконувала повноваження дисциплінарного інспектора ВРП.

Щодо порушеного права апелянт зазначив, що до Вищої ради правосуддя 28.08.2021 року надійшла скарга ОСОБА_2 (М-3948/49/7-21) щодо дисциплінарного проступку судді ОАСК ОСОБА_1 . Відповідно до реєстру автоматичного розподілу справ, скарга ОСОБА_2 07.11.2024 року розподілена для перевірки Секретарю Третьої Дисциплінарної палати ВРП Плахтій І.Б. До 07.12.2024 року Секретар Третьої Дисциплінарної палати ВРП Плахтій І.Б. у порушення пункту 13.26. Регламенту Вищої ради правосуддя не склала висновок по дисциплінарній скарзі ОСОБА_2 (М-3948/49/7-21), що у подальшому призвело до передачі дисциплінарної скарги дисциплінарному інспектору та не підготовки висновку до теперішнього часу.

Апелянт вважає, що у зв`язку з очевидною протиправною бездіяльністю Секретаря Третьої Дисциплінарної палати ВРП Плахтій І.Б. щодо не підготовки висновку по дисциплінарній скарзі ОСОБА_2 (М-3948/49/7-21) від 28.08.2021 року його заява про звільнення у відставку від 11.04.2023 року, яка зупинена ухвалою ВРП від 26.12.2023 року, на підставі проведення перевірки по дисциплінарній скарзі ОСОБА_2 (М-3948/49/7- 21) від 28.08.2021 року до теперішнього часу не розглянута.

Враховуючи викладене апелянт вважає, що ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 року про закриття провадження у справі №420/33878/24 підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права.

Крім того апелянт вказав на те, що відповідно до пункту 2310 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України «Про Вищу раду правосуддя» №1798-VIII від 21.12.2016 року, введеним в дію 19.10.2023 року Законом України 3304-IX від 09.08.2023 року, попередня перевірка дисциплінарних скарг, які надійшли до Вищої ради правосуддя до дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо негайного відновлення розгляду справ стосовно дисциплінарної відповідальності суддів", здійснюється в розумні строки, але не довше ніж протягом шести місяців з дня отримання такої скарги доповідачем, визначеним автоматизованою системою розподілу справ для її попередньої перевірки. Відповідно до ст.43 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» висновок дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя - доповідача разом із дисциплінарною скаргою та зібраними у процесі попередньої перевірки матеріалами передається на розгляд Дисциплінарної палати. Згідно ч. 13 ст. 49 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» Дисциплінарна палата розглядає дисциплінарну справу протягом дев`яноста днів з дня її відкриття. Цей строк може бути продовжений Дисциплінарною палатою не більше ніж на тридцять днів у виключних випадках, у разі потреби додаткової перевірки обставин та/або матеріалів справи. Відповідно до ч.3 ст.116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено місячний строк на розгляд заяви про відставку з посади судді.

З огляду на зазначені вище положення нормативно-правових актів апелянт вважає, що член ВРП ОСОБА_3 умисно вчиняє бездіяльність по розгляду його заяви про звільнення у відставку та проведення перевірки по дисциплінарній скарзі з метою уникнення критичних публікацій від представників ГО «ВО «Автомайдан», Фундація DEJURE, «Центр протидії корупції», «Слідство Інфо» для подальшої роботи на посаді Секретаря Третьої Дисциплінарної палати, можливістю використання прав і благ передбачених для членів ВРП уникнення критичних публікацій від представників ГО «ВО «Автомайдан», Фундація DEJURE, «Центр протидії корупції», «Слідство Інфо» з метою успішного проходження конкурсу до апеляційного суду.

Також апелянт зазначив, що Одеський окружний адміністративний суд не надав оцінки бездіяльності члена ВРП ОСОБА_3 щодо невжиття заходів по поновленню розгляду питання по розгляду по сутті заяви від 11.04.2023 року про звільнення у відставку.

На думку позивача, суддя Одеського окружного адміністративного суду Василяка Д.К. допустив порушення п.п. а) п.1 ч.1, п.2 ч.1 ст.106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Зважаючи на зазначене апелянт просив скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 року про закриття провадження у справі №420/33878/24, а справу направити до Одеського окружного адміністративного суду для подальшого розгляду по суті.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне:

Закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції вказав на те, що з огляду на предмет позову, позивач фактично не погоджується з бездіяльністю відповідача щодо проведення попередньої перевірки дисциплінарної скарги, складення відповідного висновку доповідачем та передачі такого висновку на розгляд Дисциплінарної палати.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що дії члена Вищої ради правосуддя під час здійснення ним повноважень щодо складання висновку про наявність ознак дисциплінарного проступку в діях судді не породжують жодних відносин управлінського характеру чи підпорядкування між членом Вищої ради правосуддя і суддею, щодо якого проводиться перевірка та складається висновок. Відносини виникають між членом Вищої ради правосуддя та Дисциплінарною палатою, яка заслухавши висновок члена Вищої ради правосуддя (доповідача) ухвалює рішення, яке може мати наслідки, у тому числі і відкриття дисциплінарного провадження.

На думку суду першої інстанції, аналіз наведених вище норм, у сукупності із обставинами цієї справи, дає суду підстави для висновку, що ухвала про відкриття дисциплінарної справи, як і дії члена Дисциплінарної палати щодо попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги, які слугували підставою для відкриття дисциплінарної справи, не може бути самостійним предметом судового розгляду.

Суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо проведення попередньої перевірки дисциплінарної скарги, складення відповідного висновку та передача такого висновку на розгляд Дисциплінарної палати не може бути самостійним предметом судового оскарження, доки Вища рада правосуддя не прийме відповідне рішення, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати.

Зважаючи на зазначене суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Судом встановлено, що 11.04.2023 року ОСОБА_1 подав до Вищої ради правосуддя заяву (вх. №291/0/6-23) про звільнення його з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у відставку відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України.

19.04.2023 року членом Вищої ради правосуддя ОСОБА_3 складено висновок за результатами заяви та доданих до неї матеріалів про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у відставку, згідно з яким Вищій раді правосуддя запропоновано прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у зв`язку і поданням заяви про відставку.

Ухвалою Вищої ради правосуддя від 26.12.2023 року № 1418/0/15-23 зупинено розгляд заяви ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у відставку.

Підставою прийняття зазначеної вище ухвали слугувало те, що до надходження заяви судді ОСОБА_1 про звільнення у відставку до Вищої ради правосуддя надійшли дисциплінарні скарги на дії судді ОСОБА_1 , а саме:

28 серпня 2021 року за вхідним №М-3948/49/7-21 надійшла дисциплінарна скарга ОСОБА_2 від 27 серпня 2021 року про вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, передбаченого пунктами 3, 8 частини першої статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»;

12 травня 2022 року за вхідним №М-6/16/7-22 надійшла дисциплінарна скарга ОСОБА_2 від 12 травня 2022 року про вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»);

17 травня 2022 року за вхідним №М-6/23/7-22 надійшла дисциплінарна скарга ОСОБА_2 від 15 травня 2022 року, зокрема, про вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»;

01 червня 2022 року за вхідним №М-999/4/7-22 надійшла дисциплінарна скарга ОСОБА_2 від 1 червня 2022 року про вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»;

09 червня 2022 року за вхідним №Ч-1059/1/7-22 надійшла дисциплінарна скарга ОСОБА_4 від 9 червня 2022 року про вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Також в ухвалі Вищої ради правосуддя від 26.12.2023 року № 1418/0/15-23 зазначено, що до Вищої ради правосуддя 04 травня 2023 року за вхідним №362/0/6-23 надійшла також дисциплінарна скарга ОСОБА_5 від 26 квітня 2023 року про вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, передбаченого пунктами 3, 8 частини першої статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

З огляду на те, що наслідком розгляду скарг на дії судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 може бути його звільнення з посади судді з підстав, передбачених п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України, Вища рада правосуддя і дійшла висновку про зупинення розгляду заяви ОСОБА_1 про звільнення з посади.

Звертаючись до суду з даним адміністративним позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що член ВРП, Секретар Третьої Дисциплінарної палати ВРП ОСОБА_3 , яка є доповідачем з питання розгляду його заяви від 11.04.2023 року про звільнення у відставку, затягує розгляд його заяви про звільнення у відставку. Позивач посилався на те, що Секретар Третьої Дисциплінарної палати ВРП Плахтій І.Б. у порушення ст.42, 43 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», п.13.7, 13.8, 13.9, 13.10 Регламенту ВРП не підготувала висновок із пропозицією про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи по скарзі ОСОБА_2 (М-3948/49/7-21) не передала висновок разом із дисциплінарною скаргою та зібраними у процесі попередньої перевірки матеріалами на розгляд Дисциплінарній палаті.

Позивач вважав, що протиправна бездіяльність члена ВРП, Секретаря Третьої Дисциплінарної палати ВРП Плахтій І.Б. порушує його право на своєчасний розгляд дисциплінарної скарги ОСОБА_2 (М-3948/49/7-21 та розгляд ВРП його заяви від 11.04.2023 року про відставку.

Надаючи оцінку судовому рішенню, яке оскаржується, колегія суддів звертає увагу на наступне:

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно наведеному у пункті 7 частини 1 статті 4 КАС України визначенню, суб`єкт владних повноважень це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції належать публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що публічно-правовим вважається, зокрема, спір, в якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні, і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій саме у тих правовідносинах, в яких виник спір (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №914/2006/17, від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16, від 02 квітня 2019 року у справі №137/1842/16-а та від 17 червня 2020 року у справі №826/10249/18).

Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої він може впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на вказане, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні), відповідно, зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №914/2006/17 (пункт 5.7), від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 28-30), від 18 вересня 2018 року у справі №823/218/17 (пункти 24-25), від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 02 квітня 2019 року у справі №137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі №826/2323/17 (пункти 18-19), від 18 грудня 2019 року у справі №263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19 лютого 2020 року у справі №520/5442/18 (пункти 18-20), від 26 лютого 2020 року у справі №1240/1981/18 (пункти 16-17), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункти 19-21), від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 21), від 29 вересня 2020 року у справах №712/5476/19 (пункт 19) і №368/561/19 (пункт 22)).

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

В свою чергу КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Таким чином, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на викладене, для вирішення питання щодо поширення юрисдикції адміністративного суду на правовідносини, які виникли між сторонами, необхідним є встановлення судом факту або обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача, що досягається шляхом з`ясування, в першу чергу, наявності у відповідача повноважень на здійснення публічно-владних управлінських функцій стосовно ОСОБА_1 у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Згідно ст. 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII (далі Закон № 1798-VIII), Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Відповідно до ст. 3 Закону № 1798-VIII, до повноважень Вищої ради правосуддя відноситься, зокрема: забезпечення здійснення дисциплінарним органом дисциплінарного провадження щодо судді; утворення органів для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів; розгляд скарг на рішення відповідних органів про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; ухвалення рішення про звільнення судді з посади.

Відповідно до ст. 26 Закону № 1798-VIII, Вища рада правосуддя діє у пленарному складі, якщо інше не встановлено цим Законом.

Для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів Вища рада правосуддя утворює Дисциплінарні палати з числа членів Вищої ради правосуддя.

До складу кожної Дисциплінарної палати входить щонайменше чотири члени Вищої ради правосуддя.

Згідно ст. 34 Закону № 1798-VIII, рішення Вищої ради правосуддя ухвалюється більшістю членів Вищої ради правосуддя, які беруть участь у засіданні Вищої ради правосуддя, якщо інше не визначено цим Законом.

Рішення органу Вищої ради правосуддя ухвалюється більшістю членів Вищої ради правосуддя, які беруть участь у засіданні органу Вищої ради правосуддя, якщо інше не визначено цим Законом.

Рішення Вищої ради правосуддя, її органів ухвалюється на засіданні Вищої ради правосуддя, її органів, якщо інше не визначено цим Законом.

За положеннями ст. 42 Закону № 1798-VIII, дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють Дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя.

Дисциплінарне провадження включає: 1) попередню перевірку дисциплінарної скарги, вивчення матеріалів для встановлення ознак вчинення суддею дисциплінарного проступку, ухвалення рішення про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги, відмову у відкритті дисциплінарної справи або відкриття дисциплінарної справи; 2) підготовку дисциплінарної справи до розгляду, розгляд дисциплінарної справи та ухвалення рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності; 3) розгляд скарги на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.

Статтею 55 Закону № 1798-VIII визначена процедуру звільнення судді з посади за загальними обставинами.

Так, за положеннями цієї статті, питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні Вищої ради правосуддя.

У разі звернення судді із заявою про звільнення з посади за власним бажанням Вища рада правосуддя ухвалює рішення про звільнення судді з посади після попереднього з`ясування дійсного волевиявлення судді, чи не має місце сторонній вплив на нього або примус.

Вища рада правосуддя має право зупинити розгляд питання про звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, на час розгляду скарги або заяви, наслідком якої може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 2, 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України.

За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення.

З положень Закону України «Про Вищу раду правосуддя» слідує, що розгляд та прийняття відповідного рішення по заяві судді про звільнення у відставку віднесено саме до повноважень Вищої ради правосуддя, як колегіального органу. Розгляд дисциплінарних скарг віднесено до повноважень Дисциплінарної палати, як спеціально утвореного органу Вищої ради правосуддя.

При цьому, згідно п. 13.40 Регламенту Вищої ради правосуддя, за результатами розгляду дисциплінарної справи Дисциплінарна палата ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді.

За положеннями ст. 35 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», рішення Вищої ради правосуддя може бути оскаржене до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Рішення Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя може бути оскаржено до Вищої ради правосуддя.

Права та обов`язки члена Вищої ради правосуддя визначені у ст. 20 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

Пунктом 23-7 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» встановлено, що тимчасово, до дня початку роботи служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя, повноваження дисциплінарного інспектора здійснює член Дисциплінарної палати (доповідач), визначений автоматизованою системою розподілу справ.

Відповідно до п. 4.1 Регламенту Вищої ради правосуддя, для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів Рада утворює Дисциплінарні палати. Для реалізації повноважень Ради щодо здійснення дисциплінарного провадження стосовно суддів у секретаріаті Вищої ради правосуддя діє служба дисциплінарних інспекторів. Дисциплінарні палати утворюються із числа членів Ради.

Для організації роботи Дисциплінарної палати з її складу рішенням Ради обирається Секретар Дисциплінарної палати строком на два роки.

Згідно п. 4.3 Регламенту Вищої ради правосуддя, Секретар Дисциплінарної палати організовує роботу палати, призначає засідання палати та головує на ньому, формує порядок денний засідань палати, сприяє здійсненню учасниками дисциплінарної справи їхніх прав та обов`язків, спрямовує розгляд дисциплінарної справи на забезпечення об`єктивного та повного з`ясування обставин справи, вживає необхідних заходів для забезпечення в засіданні належного порядку та здійснює інші повноваження, визначені Регламентом.

Таким чином член Вищої ради правосуддя (колегіального органу), не діє як окремий суб`єкт владних повноважень, та не здійснює владні управлінські дії по відношенню до позивача у спірних правовідносинах, зокрема, щодо вирішення процедурних питань, пов`язаних із розглядом Вищою радою правосуддя заяв суддів про відставку чи здійснення дисциплінарного провадження відносно судді.

В свою чергу Секретар Дисциплінарної палати виконує організаційні (процедурні) повноваження, пов`язані із забезпеченням роботи Дисциплінарної палати, які не пов`язані із виконанням, саме як суб`єктом владних повноважень, владних управлінських функцій, зокрема і по відношенню до позивача.

Слід також зазначити, що виходячи із процедурної послідовності етапів дисциплінарного провадження щодо суддів - попереднє вивчення та перевірка дисциплінарної скарги (вивчення дисциплінарної скарги членом Дисциплінарної палати, перевірка її відповідності вимогам закону); відкриття дисциплінарної справи; розгляд дисциплінарної скарги та ухвалення рішення про притягнення або відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності - можна зробити висновок, що правові наслідки для особи, які реально впливають на її статус як судді, виникають після ухвалення рішення Вищою радою правосуддя про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

При цьому процедурні етапи дисциплінарного провадження не мають самостійних наслідків для судді, адже є проміжним етапом процедури дисциплінарного провадження.

З огляду на викладене бездіяльність відповідача у даній справі щодо проведення попередньої перевірки дисциплінарної скарги, складення відповідного висновку та передачі такого висновку на розгляд Дисциплінарної палати не може бути самостійним предметом судового оскарження, як і процедурні питання, пов`язані із розглядом заяви про звільнення судді з посади.

Дії чи бездіяльність відповідача у даному випадку не породжує будь-яких правових наслідків для позивача, не впливає на його права, обов`язки та інтереси, а тому не може бути предметом спору.

Вказане свідчить про те, що спірні правовідносини, про які зазначено в позові перебувають поза межами юрисдикції не лише адміністративного суду, але й не належать до юрисдикції жодного іншого суду.

При цьому, у випадку, якщо особа вважає порушеним своє право на своєчасний розгляд поданих щодо неї дисциплінарних скарг або заяви про звільнення, така особа не позбавлена права оскаржити в судовому порядку бездіяльність саме Вищої ради правосуддя, як колегіального органу, до повноважень якого і віднесено питання розгляду та вирішення дисциплінарних скарг і заяв.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач фактично реалізував своє право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень Вищої ради правосуддя, як колегіального органу, звернувшись до Верховного Суду з позовом, зокрема, про визнання протиправною бездіяльності ВРП щодо нерозгляду заяви від 11 квітня 2023 року про звільнення у відставку відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України; зобов`язання ВРП розглянути заяву від 11 квітня 2023 року про звільнення у відставку та ухвалити рішення про звільнення його у відставку відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України (адміністративна справа № 990/146/23), за результатом розгляду якого Верховним Судом ухвалено рішення від 23 січня 2025 року, яке на даний час ще не набрало законної сили.

Частиною другою статті 124 Конституції України установлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У контексті цих конституційних норм поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підпадають не лише під юрисдикцію адміністративних судів, а й узагалі не підлягають судовому розгляду.

Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловлювала неодноразово, зокрема в постановах від 26 лютого 2019 року у справі № 9901/787/18, від 11 березня 2020 року у справі № 9901/11/20, від 13 травня 2020 року у справі № 9901/527/19, від 12 травня 2021 року у справі № 9901/32/21, від 22 вересня 2021 року у справі № 9901/144/21, від 18 серпня 2022 року у справі № 990/94/22, від 17 листопада 2022 року у справі № 990/116/22, від 20 липня 2023 року у справі № 990/80/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 990/27/24.

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, з огляду на те, що розгляд спору, заявленого в позовній заяві ОСОБА_1 , перебуває поза межами юрисдикції адміністративних судів та не належить до юрисдикції жодного іншого суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що провадження у цій справі підлягає закриттю.

На думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено оскаржувану ухвалу з додержанням норм процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Постанова складена та підписана 14.03.2025 року.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: О.А. Шевчук