Справа № 526/3947/24
Суддя: Максименко Л. В.
Дата ухвалення: 2025-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 526/3947/24
Провадження № 2-а/526/4/2025
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 березня 2025 року Гадяцький районний суд Полтавської області в складі

головуючої судді Максименко Л.В.

секретаря судового засідання Павленко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Гадяч в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення та закриття провадження по справі,

в с т а н о в и в:

18 жовтня 2024 року ОСОБА_1 через представника адвоката Лисенко С. С. звернувся до суду із адміністративним позовомдо ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення від 08.10.2024 та закриття провадження по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 08.10.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 було винесено відносно нього постанову№2006 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210 КУпАП та накладено адміністративне стягнення в розмірі 17000 грн. У постанові вказується, що він останній раз проходив військово-лікарську комісію у 2022 році. Підтверджуючих документів про проходження ВЛК протягом року не надав, чим порушив п.4 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, які містяться у Додатку 2 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних та резервістів, що затверджений постановою КМУ від 30.12.2022 №1487. Згідно наказу Міністерства Оборони України №402 п.3.8 ч.3 ВЛК на особливий період дійсна протягом одного року з дня закінчення медичного огляду. На момент складення протоколу відмовляється від проходження військово-лікарської комісії. Правопорушення вчинено під час стану особливого періоду Станом на день складання протоколу правопорушення триває. Позивач із вказаною постановою не згідний, оскільки даного правопорушення не вчиняв.

Зокрема вказує, що він 01.10.2024 здійснював супровід вагітної дружини до м. Київ. На зупинці громадського транспорту працівники ТЦК та СП його незаконно затримали та доставили до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою уточнення військово-облікових даних, але підстав для затримання не було. Після чого у нього вилучили ВОД та офіцером адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 було складено відносно нього протокол про адміністративне правопорушення від 01.10.2024 за № 2252 за ч.3 ст. 210 КУпАП, в якому зазначено, що 01.10.2024 о 14 год 19 хв. в м. Києві в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 по АДРЕСА_1 , встановлено, що громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останній раз проходив військово-лікарську комісію у 2022 році. Підтверджуючих документів про проходження ВЛК протягом року не надав, чим порушив п.4 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, які містяться у Додатку 2 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних та резервістів, що затверджений постановою КМУ від 30.12.2022 №1487. Згідно наказу Міністерства Оборони України №402 п.3.8 ч.3 ВЛК на особливий період дійсна протягом одного року з дня закінчення медичного огляду. На момент складення протоколу відмовляється від проходження військово-лікарської комісії. Правопорушення вчинено під час стану особливого періоду. Станом на день складання протоколу правопорушення триває. Чим вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст. 210 КУпАП. Розгляд протоколу було призначено на 08.10.2024 на 09 год. 00 хв. Копію протоколу він отримав 01.10.2024. У протоколі зазначив, що не погоджується із правопорушенням та просив розглянути протокол у його присутності, але не дивлячись на це, начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 полковник ОСОБА_4 без нього розглянув протокол та виніс оскаржувану постанову. Тому він не зміг скористатись правовою допомогою та надати пояснення і належні та допустимі докази при розгляді протоколу, хоча зранку прибув до вказаного ТЦК та СП. Копія постанови була направлена 11.10.2024 на електронну адресу його дружини після неодноразових дзвінків, після чого він лише 11.10.2024 зміг з нею ознайомитись. Окрім того, позивач вказує, що постанова не містить місця, дати та часу скоєння ним правопорушення, не містить його підпису. Будь - яких доказів, що він відмовився від проходження ВЛК до матеріалів адміністративного правопорушення не додано. Він неодноразово наголошував, що є обмежено придатним і в нього є право пройти повторно ВЛК до 04.02.2025. Він являється військовозобов`язаним та перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_1 ), військовий індивідуальний номер (ВІН) у реєстрі «Оберіг» 1. Вимогу щодо оновлення даних виконав 13.07.2024 у встановлений законом строк. Після вказаних подій він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_5 з метою не притягнення до адміністративної відповідальності за втрату ВОД, де йому пояснили, що в реєстрі «Оберіг» відображено, що він має статус «обмежено придатного» та має пройти повторне ВЛК до 04.02.2025. На даний час він проходить ВЛК з метою оформлення нового ВОД . З цих підстав просив суд задовольнити його позовні вимоги та стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору та за правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Ухвалою судді від 23 жовтня 2024 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали на подання відзиву.

Відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі, позовну заяву з додатками 02.11.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

22 листопада 2024 року на адресу суду від відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, зазначив, що відповідно до рапорту ДОП Святошинського УП ГУНП у м. Києві лейтенанта поліції В. Ситченка від 01.10.2024 при опрацюванні території було виявлено ОСОБА_1 , який був у розшуку. 01.10.2024 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно позивача був складений адміністративний протокол за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, тобто за порушення вимог ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» в період дії правового режиму особливого періоду, а саме за те що ОСОБА_1 01.10.2024 о 14:19 год. відмовився проходити ВЛК, чим порушив ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Розгляд справи було призначено на 09:00 08.10.2024. Оскільки позивач на вказану дату не з`явився, справа розглядалась без нього. За результатами розгляду адміністративної справи відносно ОСОБА_1 була винесена постанова 08.10.2024 за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та накладено стягнення в сумі 17000 грн в дохід держави. Твердження позивача, що він мав статус обмеженого придатного до військової служби є безпідставним, оскільки станом на 01.11.2024 він такого статусу не мав. Підтверджуючих документів не надав. Військовообліковий документ був вилучений у ОСОБА_1 01.10.2024 офіцером ОСОБА_3 для оновлення даних, про що позивачу була надана розписка. 11.10.2024 позивач повинен був прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де отримати ВОД, але виклик проігнорував. З цих підстав просив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, так як ІНФОРМАЦІЯ_6 діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до діючого законодавства.

Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 229 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши додані до справи докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що 08 жовтня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 було винесено постанову №2006 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 17 000 грн.

Відповідно до вказаної постанови ОСОБА_1 останній раз проходив військово-лікарську комісію у 2022 році. Підтверджуючих документів про проходження ВЛК протягом року не надав, чим порушив п.4 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, які містяться у Додатку 2 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних та резервістів, що затверджений постановою КМУ від 30.12.2022 №1487. Згідно наказу Міністерства Оборони України №402 п.3.8 ч.3, ВЛК на особливий період дійсна протягом одного року з дня закінчення медичного огляду. На момент складення протоколу відмовляється від проходження військово-лікарської комісії. Правопорушення вчинено під час стану особливого періоду. Станом на день складання протоколу правопорушення триває.

У протоколі про адміністративне правопорушення від 01.10.2024 за № 2252 складеного офіцером адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 , на підставі якого було винесено оскаржувану постанову, зазначено, що 01.10.2024 о 14 год 19 хв. в м. Києві в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 по АДРЕСА_1 , встановлено, що громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останній раз проходив військово-лікарську комісію у 2022 році. Підтверджуючих документів про проходження ВЛК протягом року не надав, чим порушив п.4 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, які містяться у Додатку 2 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних та резервістів, що затверджений постановою КМУ від 30.12.2022 №1487. Згідно наказу Міністерства Оборони України №402 п.3.8 ч.3 ВЛК на особливий період дійсна протягом одного року з дня закінчення медичного огляду. На момент складення протоколу відмовляється від проходження військово-лікарської комісії. Правопорушення вчинено під час стану особливого періоду Станом на день складання протоколу правопорушення триває. Чим вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст. 210 КУпАП.

З протоколу вбачається, що розгляд справи про адміністративне правопорушення було призначено на 08.10.2024 на 09 год. 00 хв. Копію протоколу ОСОБА_1 отримав 01.10.2024, по що особисто підписався. У протоколі зазначив, що не погоджується із правопорушенням та просив розглянути протокол у його присутності.

Вирішуючи питання про наявність в діях позивача ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП, суд виходить з такого.

Частиною 3 ст. 210 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність у випадку порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку в особливий період.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (стаття 10 КУпАП).

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності (стаття 7 КУпАП).

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває і по теперішній час.

Згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 оголошено проведення загальної мобілізації.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідно до п.1 ч.10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.

Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

Частиною 11 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Відповідно до вимог Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які є додатком №2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487 (далі - Порядок № 1487 (додаток 2 до Порядку), призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні: особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у ст. 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідно до п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 року № 154 (далі - Положення № 154), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Пунктом 8 цього Положення визначено завдання територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, зокрема, виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, контроль за його станом, зокрема в місцевих органах виконавчої влади, органах місцевого самоврядування та в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (крім СБУ та Служби зовнішньої розвідки), забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя) та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) (районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), проведення заходів приписки громадян до призовних дільниць, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил (далі - збори), ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил (далі - пенсіонери) та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.

Абзацем 11 пункту 9 Положення передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та Служби зовнішньої розвідки): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку).

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про військовий облік і військову службу» військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Пунктом 74 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» №560 від 16 травня 2024 року, вбачається, що резервістам та військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11.

Згідно із ч. 5 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.

Питання військово-лікарської експертизи вирішуються спеціальним законодавством, а саме - Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 (далі - Положення).

Військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів.

Медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови).

Відповідно до п.6.2 розділу VI Положення, на військовослужбовців, які направляються на медичний огляд ВЛК, подаються: направлення із зазначенням військового звання, прізвища, ім`я та по батькові, дати народження, місяця та року призову (прийняття) на військову службу, ТЦК та СП, яким призваний у Збройні Сили України (колишнього СРСР), попереднього діагнозу та мети огляду (направлення на огляд може бути підписане начальником штабу (від начальника штабу полку та вище) або начальником кадрового органу (від начальника управління роботи з особовим складом об`єднання та вище) із посиланням на рішення відповідного командира (начальника). Зразок направлення наведено в додатку 14.

Обов`язок проходити медичний огляд підтверджений частиною 6 статті 39-1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», де вказано, що громадяни України, які призиваються на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, проходять у встановленому порядку обов`язковий медичний огляд.

Направлення на медичний огляд ВЛК, видане військовослужбовцю, обов`язкове до виконання.

Слід зазначити, що згідно зі статтею 235 Кодексу України про адміністративні правопорушення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до п.1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого Постановою КМУ від 23 лютого 2022 р. №154 (далі - Положення № 154), - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, зокрема, розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначені статтею 235 Кодексу України про адміністративні правопорушення, і накладати адміністративні стягнення та визначає функціональні (посадові) обов`язки підлеглого йому особового складу (п.п. 12-13 Положення № 154).

Відповідно до ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. При цьому постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення підписується посадовою особою, яка розглянула справу, а постанова колегіального органу - головуючим на засіданні і секретарем цього органу.

Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Така правова позиція узгоджується з позиціями, що викладені у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі № 524/5536/17, від 30.05.2018 у справі № 337/3389/16, від 17.07.2019 у справі № 295/3099/17 та від 05.03.2020 у справі № 607/7987/17.

Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом, рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за вказане адміністративне правопорушення.

Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.12.2018 у справі №263/15738/16-а.

Недотримання відповідачем приписів законодавства України про адміністративні правопорушення тягне недоведеність з боку суб`єкта владних повноважень правомірності оскаржуваної у цій справі постанови та є підставою для її скасування.

Згідно зі ст.8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Так, статтею 210-1 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинені в особливий період, до якої, зокрема, відноситься проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами (ч. 5 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Позивач вказує, що є військовозобов`язаним та перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_1 ), військовий індивідуальний номер (ВІН) у реєстрі «Оберіг» 1. Вимогу щодо оновлення даних виконав 13.07.2024 у встановлений законом строк. Після вказаних подій він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_5 з метою не притягнення до адміністративної відповідальності за втрату ВОД, де йому пояснили, що в реєстрі «Оберіг» відображено, що він має статус «обмежено придатного» та має пройти повторне ВЛК до 04.02.2025. Проте, витягу з реєстру «Оберіг» суду не надав.

З наданого позивачем витягу «Резерв+» вбачається, що він оновив свої військо-облікові дані 13.07.2024, є військовозобов`язаним, але у вказаному витягу не відображено, що він мав статус «обмежено придатного».

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи зі змісту ст. 7, 254, 279 КУпАП розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється щодо правопорушника та в межах протоколу про адміністративне правопорушення, який є єдиною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

У протоколі, складеному відносно позивача 01.10.2024 та у оскаржуваній постанові вказано, що ОСОБА_1 на момент складення протоколу відмовився від проходження військово-лікарської комісії, за що його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП.

Але відповідачем не надано доказів, які підтверджують обставини, викладені в оскаржуваній постанові, зокрема до відзиву не надано направлення, яким ОСОБА_1 направлявся для проходження військово-лікарської комісії, не надано акту, який мав бути складений у разі відмови останнього від проходження вище зазначеної комісії.

Також суд звертає увагу на те, що відповідач у відзиві зазначив, що відносно ОСОБА_1 був складений протокол про адміністративне правопорушення саме за статтею ч.3 ст. 210-1 КУпАП та на підставі нього винесена оскаржувана постанова про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за статтею ч.3 ст. 210-1 КУпАП, тоді як у протоколі, складеному відносно позивача та оскаржуваній постанові чітко вказано, що ОСОБА_1 було порушено ч.3 ст. 210 КУпАП, за що накладено адміністративне стягнення.

В той же час, ч.3 ст. 210 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку в особливий період, а не відмови від проходження військово-лікарської комісії, що викликає сумніви щодо правомірності оскаржуваної постанови.

До того ж, у постанові не викладені всі обставини справи та не вказано дати та місця як вчинення, такі виявлення правопорушення, не вказано обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Дійсно у постанові зазначено, що дане правопорушення є триваючим, однак у такому випадку слід вказувати дату виявлення триваючого правопорушення та місце виявлення, що має істотне значення для визначення строку з метою притягнення особи до відповідальності. Місце виявлення правопорушення теж має істотне значення для визначення територіальної та інстанційної правосуб`єктності органу влади, для визначення меж його повноважень для складання протоколів та відповідно притягнення до відповідальності.

Згідно ст. 62 Конституції України, вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Незважаючи на те, що згідно зі ст. 251 КУпАП, доказами по справі є поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, речові докази, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у вищезазначеній постанові не зазначено будь-яких доказів, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, не наведено оцінки доказів.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до практики ЄСПЛ, справи про адміністративні правопорушення є кримінальними для цілей застосування Конвенції. Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Відповідач у справі зобов`язаний довести правомірність свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, довести факт вчинення позивачем порушення вимог пп.8, п.1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою КМУ № 1487 від 30.12.2022 року (Додаток 2) відповідними доказами.

Положеннями ст.90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обов`язок доказування в адміністративному судочинстві розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Аналогічна правова позиція викладена Верховим Судом у постанові від 14.03.2018 р. у справі № 760/2846/17.

Висновки Верховного Суду є обов`язковими для застосування, а причини відступу від вказаних вище висновків судом не встановлені.

Викладені у постанові фактичні обставини справи свідчать про можливе порушення ОСОБА_1 мобілізаційної підготовки, про що також вказано у візи віна позовну заяву, однак такі дії особи мали би бути кваліфіковані за ч.3 ст. 210 -1 КУпАП, а не ч.3 ст. 210 КУпАП, як зазначено у оскаржуваній постанові.

За відсутності доказів на підтвердження фактичних обставин справи неможливо визначитись з правильною кваліфікацією його дій.

Суд не може встановити, що у діях позивача, які кваліфіковані відповідачем за ч. 3 ст. 210 КУпАП наявний склад адміністративного правопорушення, адже відповідачем не надано до суду жодних доказів до оскаржуваної постанови № 2006 від 08.10. 2024 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності саме за ч. 3 ст. 210 КУпАП у виді штрафу в розмірі 17 000 грн, які підтверджували б зазначені в ній обставини порушення позивачем Правил військового обліку чи законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

За таких умов, сама лише постанова про адміністративне правопорушення без надання доказів на підтвердження обставин, викладених у ній, не дає підстав вважати, що рішення відповідача є правомірним та вказує на те, що відповідач таке рішення прийняв необґрунтовано.

Отже, начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 полковник ОСОБА_4 при підготовці та розгляді справи про адміністративне правопорушення не забезпечив дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом, не зазначив, які саме персональні дані військовозобов`язаного не було оновлено, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та розглянув справу у відсутності ОСОБА_1 , який клопотав про розгляд справи за його участі, чим істотно порушив його права, в тому числі і право надавати докази та право захисту.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, дослідивши подані позивачем докази в сукупності, оцінивши їх за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд прийшов до висновку, що вина позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210 КУпАП, не була доведена «поза розумним сумнівом», а тому постанова про притягнення позивача до відповідальності за ч.3 ст.210 КУпАП є незаконною та підлягає скасуванню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат по справі у вигляді судового збору та правової допомоги.

Відповідно до вимог ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, представником позивача надано: копію договору про надання адвокатських послуг/правничої допомоги б/н від 16.10.2024, укладеного між ОСОБА_5 та адвокатом Лисенко С. С., ордер № 1251380 серії ВІ, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Проте, позивач та його представник не надали суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. У договорі про надання адвокатських послугвідсутні дані щодо розміру гонорару.

Також позивачем та його представником не надано квитанції чи іншого документу про фактичну сплату адвокату витрат за надані послуги.

За таких обставин, суд вважає, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача на його користь витрат, понесених на професійну правничу допомогу адвоката, не може бути задоволена за відсутності даних про обумовлену сторонами суму гонорару.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, судові витрати у вигляді судового збору в сумі 605,60 грн, сплачені позивачем підлягають стягненню з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок його бюджетних асигнувань.

Таким чином, зважаючи, що на виконання вимог законодавства відповідачем не було вжито заходів до повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мали значення для вирішення справи належним чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.7, 210 ч.3, 254, 279, 280, п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, ст.ст. 2, 5, 8, 9, 77, 90, 139, 229, 241-246, 255, 262, 268, 269, 286, 293, 297 КАС України, суд

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення та закриття провадження по справі та закриття провадження у справі - задовольнити частково.

Скасувати постанову №2006 від 08 жовтня 2024 року, складену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративноївідповідальності за ч. 3 ст.210 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у сумі 17 000 грн.

Провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП, закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП - за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 605,60 грн.

Позовні вимогиОСОБА_1 щодо стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на його користь судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації та проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_7 , юридична адреса: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 .

Головуючий: Л. В. Максименко