Справа № 420/17371/24
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/17371/24

Перша інстанція: суддя Вовченко О.А.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шевчук О. А.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частина НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частина НОМЕР_1 (далі відповідач ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати сум індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 (включно);

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити невиплачені суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з розрахунку базового місяця січень 2008;

- визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо неврахування вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі Порядок №1078) при нарахуванні і виплаті індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 21.03.2023;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок і виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 21.03.2023 із врахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-ХІІ (далі - Закон №1282-ХІІ) індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці і її виплата є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Стосовно вимог про обов`язок відповідача нарахувати та виплатити індексацію за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 позивач просить врахувати, що місяцем обчислення індексу споживчих цін (базовим місяцем) у цей період має бути січень 2008 року, оскільки на законодавчому рівні, посадові оклади військовослужбовців були підвищені з 01.01.2008 та до 01.03.2018 підвищення не відбувалося.

Мотивуючи вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 21.03.2023, позивач покликається на положення абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078, згідно яких, якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року був меншим за суму можливої індексації грошового забезпечення, яка склалася в тому місяці, у військовослужбовця виникає право на виплату індексації грошового забезпечення у фіксованому розмірі, як різниці між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_2 сум індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 (включно) із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

Зобов`язано відповідача нарахувати невиплачені ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з розрахунку базового місяця січень 2008 та виплатити їх на користь позивача.

Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо неврахування вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078 при нарахуванні і виплаті індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 21.03.2023.

Зобов`язано відповідача здійснити перерахунок і виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 21.03.2023 у розмірі 4463,15 грн із врахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що згідно положень Закону №1282-ХІІ позивач має право на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у спірний період у законодавчо встановленому розмірі.

Суд зауважив, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, та з огляду на встановлені положеннями Порядку №1078 правила й умови нарахування індексації, відповідач повинен був здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у спірний період.

Суд встановив, що позивачу у період з 01.01.2016 по 28.02.2018 поточна індексація грошового забезпечення не нараховувалася та не виплачувалася, у зв`язку з чим, суд визнав бездіяльність відповідача протиправною.

При цьому, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 26.01.2022 у справі №400/1118/21, суд дійшов висновку, що у цей період відповідач повинен проводити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення із застосуванням місяцем обчислення індексу споживчих цін (базовим місяцем) - січень 2008 року.

Також суд дійшов висновку, що за період з 01.03.2018 по 21.03.2023 позивач має право на нарахування та виплату індексації-різниці у фіксованому розмірі, згідно положень абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ВЧ НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Скаржник зазначає, що в цей період індексація грошового забезпечення не виплачувалася з огляду на те, що у межах наявного фінансового ресурсу у Міністерства оборони не було фінансової можливості щодо виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України за спірний період.

Також скаржник не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо застосування місяцем обчислення індексу споживчих цін під час розрахунку індексації грошового забезпечення за цей період січень 2008 року.

Присутні в апеляції також доводи ВЧ НОМЕР_2 про відсутність підстав для нарахування позивачу фіксованої індексації грошового забезпечення, за період з 01.03.2018 по 18.07.2022.

Як зазначає скаржник, з аналізу положень Закону №1282-ХІІ та Порядку №1078, слід дійти висновку, що в цих нормативно- правових актах взагалі відсутнє поняття «фіксована сума індексації», а такий термін використовувався тільки у додатку 4 «Приклад проведення індексації у разі підвищення грошових доходів» до Порядку №1078, у редакції, яка діяла до 15.12.2015.

Окрім цього, скаржник зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, незастосування наслідків пропуску строку звернення до суду за захистом своїх прав, передбачених статтею 123 КАС України.

Так, на переконання скаржника суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що позов поданий із пропуском строку звернення до суду, статтею 122 КАС України і поважних причин такого пропуску не повідомив.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України, зокрема, у спірний період у ВЧ НОМЕР_1 .

Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 28.12.2022 №962, полковник ОСОБА_1 звільнений у запас за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з правом носіння військової форми одягу.

Згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 21.03.2023 № 80 (по стройовій частині) полковник ОСОБА_1 , виключений зі списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення з 21.03.2023.

Позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_1 із заявою, про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за спірний період.

У відповідь на вказану заяву відповідач листом від 22.05.2024 повідомив про відсутність правових підстав для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення(а.с.15).

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2025 року, з урахуванням доводів апеляції ВЧ НОМЕР_1 , запропоновано ОСОБА_1 надати до суду апеляційної інстанції заяву про поновлення строку звернення до суду та надати докази на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду з цим позовом.

На виконання ухвали суду, ОСОБА_1 подав заяву щодо пояснень стосовно дотримання строку звернення до суду, в якій зазначає, що строк звернення до суду з цим позовом ним не пропущений.

В обґрунтування своєї позиції зазначає, що під час звільнення 21.03.2023 відповідач не виплатив в повному обсязі належне йому грошове забезпечення, у зв`язку з чим він звернувся до суду із позовом про перерахунок грошового забезпечення, виходячи із розміру прожиткового мінімуму станом на 01 січня відповідного календарного року.

ОСОБА_1 просив врахувати те, що остаточний розрахунок з ним ВЧ НОМЕР_1 проведений 24.03.2024 на виконання рішення суду у справі №420/7226/23, згідно якого здійснений перерахунок грошового забезпечення та виплачене належне грошове забезпечення у сумі 851 282,20 грн.

Тобто, саме з цього часу йому стало відомо про суми нараховані та виплачені при звільненні.

Також ОСОБА_1 зазначає, що 04.05.2024 він звернувся до ВЧ НОМЕР_1 щодо виплати індексації грошового забезпечення та відповідь із відмовою на його звернення отримав листом від 22.05.2024.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Визначальним, на думку колегії суддів, доводом апеляції є порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, що виразилося в незастосування наслідків пропуску позивачем строку звернення до суду.

Скаржник, обґрунтовуючи пропущення позивачем строку звернення до суду зазначає про пропуск строку, встановленого положеннями частини 5 статті 122 КАС України.

ОСОБА_1 , заперечуючи проти цього, вважає, що строк звернення до суду ним дотриманий.

Колегія суддів дослідивши думки сторін, встановила таке.

Положення статті 5 КАС України визначають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частина 5 статті 123 КАС України визначає, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно частини 1 статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Слід зазначити, що встановлення процесуальних строків законом передбачене з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Визначення законодавцем строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Частинами 2, 3 статті 122 КАС України чітко визначений момент, з яким пов`язаний початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Слід також зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі №380/2355/20 від 28.05.2021.

Згідно матеріалів справи, остаточний розрахунок при звільненні з ОСОБА_1 на виконання рішень суду, проведений відповідачем 29.09.2023, що підтверджується банківською випискою та не заперечується сторонами.

Колегія суддів вважає необхідним зауважити, що лише за умови дотримання позивачем строку звернення до суду або визнання причин пропуску строку поважними суд може розглядати справу і вирішувати спір по суті.

Питання причин пропуску строку звернення до суду з позовом у випадку, коли суд встановив, що такий пропущений позивачем, в обов`язковому порядку має бути з`ясовано судом. У будь-якому випадку позивач має бути обізнаний про виникнення у суду питання щодо дотримання ним строку звернення до суду з позовом з метою забезпечення реальної можливості спростувати факт пропуску строку або довести наявність підстав для його поновлення.

Повертаючись до дослідження питання дотримання позивачем строку звернення до суду, колегія суддів враховує, що питання дотримання ОСОБА_1 строків звернення до суду, суд першої інстанції не вирішував.

Як мовилося вище, в обґрунтування своєї позиції про дотримання строків, установлених статтею 122 КАС України, звернення до суду з позовом до ВЧ НОМЕР_1 про нарахування індексації грошового забезпечення за періоди з 01.01.2016 по 28.02.2018 (включно) та 01.03.2018 по 21.03.2023, ОСОБА_1 зазначав про виконання відповідачем судового рішення та проведення з ним остаточного розрахунку 24.03.2024 на виконання рішення суду у справі №420/7226/23, в сумі 851 282,20 грн.

Аналізуючи обґрунтованість такої правової позиції ОСОБА_1 , колегія суддів звертається до таких нормативно правових актів.

Частина 1 статті 122 КАС України визначає, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частинами 3 та 5 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Положення статті 122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту).

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини 1 і 2 статті 233 КЗпП України викладені в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне врахувати, що відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (з наступними змінами), відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 введено карантин з 12.03.2020, який діяв до 30.06.2023 згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 року №383 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236».

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2023 у справі №380/15245/22, від 19.01.2023 у справі №460/17052/21, від 18.10.2023 у справі № 380/14605/22.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», карантин відмінено з 30.06.2023 на всій території України.

Отже, тримісячний строк звернення до суду, встановлений частиною 2 статті 233 КЗпП України фактично почав відлік з 01.07.2023 (з дня скасування карантину).

За такого правового регулювання, ОСОБА_1 повинен був протягом трьох місяців, встановлених частиною 2 статті 233 КЗпП України, починаючи 01.07.2023 звернутися до суду з вказаним позовом.

Колегія суддів вважає помилковими посилання ОСОБА_1 , що відлік строку звернення до суду з цим позовом слід обчислювати з дати отримання листа відповідача про відмову у нараховані індексації грошового забезпечення, а також з часу виплати грошового забезпечення на виконання рішення суду у справі №420/7226/23.

Варто відзначити, що з цього приводу існує стала та послідовна правова позиція Верховного Суду про те, що звернення позивача до відповідача з відповідним запитом та отримання відповіді на нього не можуть відтерміновувати початок відліку строку звернення до суду, оскільки отримання листів від відповідача не змінює час, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить про час, коли особа почала вчиняти активні дії щодо реалізації свого права у позасудовому чи судовому порядку.

Відповідно з вказаної дати не може розпочинатись відлік строку звернення з позовом до суду, а бездіяльність позивача і не бажання дізнатися про нараховані виплати у строки, визначенні КАС та КЗпП не можуть слугувати підставами для висновків про дотримання позивачем строків звернення до суду.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 28 серпня 2024 року у справі № 580/9690/23, від 27 грудня 2024 року у справі № 420/15311/23, від 29 січня 2025 року у справі №500/6880/23.

Такий підхід до обчислення строків звернення до суду з позовом у спорах зазначеної категорії справ відповідатиме принципу верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності, сприятиме стабільності правовідносин та відповідатиме позиції Верховного Суду щодо порядку обчислення строків звернення до суду в спорах даної категорії справ, викладеним у постанові від 29.01.2025 у справі № 500/6880/23.

Також колегія суддів зауважує, що у рішенні від 13.12.2011 17-рп/2011 Конституційний Суд України указав, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 КАС України.

Частина 2 статті 123 КАС України визначає, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною 2 статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із доводами скаржника про наявність підстав для застосування судом першої інстанції норми статті 123 КАС України та повернення позовної заяви.

На думку колегії суддів позивач не указав, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк.

Також позивач не указав жодних змістовних і вагомих доводів стосовно вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, щодо реалізації його процесуального права захисту в судовому порядку у визначені законом строки; так само як і неможливість вчасного подання ним позовної заяви, зокрема, разом із позовною заявою у справі №420/7226/23.

Колегія суддів вважає, що пропуск строку звернення до суду з даним позовом через подання позову лише після отримання належних сум грошового забезпечення на виконання рішення суду у справі №420/7226/23 не є поважною причиною пропуску строку.

Є важливим, на думку суду апеляційної інстанції зазначити, що Верховний Суд, у постанові від 29.01.2025 у справі №500/6880/23, за аналогічними правовідносинами зробив правовий висновок, далі пряма мова «на момент звернення позивача до суду а саме 25 жовтня 2023 року з позовом про виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року, в Україні не діяв карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, що вказує на правомірність застосування до спірних правовідносин строків, встановлених статтею 233 КЗпП України».

Висновуючи з викладеного, звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом 04.06.2024, за умови звільнення з військової служби та виключення зі списків з 19.03.2023 та усунення перешкод, які існували до 01.07.2023, свідчить про пропуск ним тримісячного строку звернення до суду, що за умови неповажності причин пропуску, наведених у заяві, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та залишення позову без розгляду.

З огляду на наведене слід констатувати, що доводи апеляційної скарги стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Оцінюючи викладене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ВЧ НОМЕР_1 підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню із залишенням позовної заяви без розгляду.

Разом з цим, враховуючи те, що в прохальній частині апеляційної скарги ВЧ НОМЕР_1 просила прийняти рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу частково.

Враховуючи, наявність правових підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, колегія суддів вважає недоцільним надавати оцінку доводам апеляційної скарги скаржника, в іншій частині його аргументів.

Пункт 4 частини 1 та абзац 2 частини 2 статті 317 КАС України унормовують, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення, є порушення норм процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частина 3 статті 123 КАС України визначає, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, відповідно до положень статті 319 КАС України рішення суду першої інстанції від 02 жовтня 2024 року слід скасувати, а позов ОСОБА_1 - залишити без розгляду.

Керуючись статтями 123, 240, 308, 311, 319, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частина НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Ухвалити у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частина НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, нове рішення про залишення позову без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя О. А. Шевчук

Повне судове рішення складено 13.03.2025.