Справа № 280/6355/24
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2025-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 березня 2025 року м.Дніпросправа № 280/6355/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П.,

суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року у справі № 280/6355/24 (суддя Стрельнікова Н.В., справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку письмового провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2021 по 10.06.2024;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 11.02.2021 по 10.06.2024 у сумі 242 620 гривень 32 копійки

В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.11.2023 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 04.04.2024 відповідачем позивачу нараховано 83843,92 грн. індексації та 10.06.2024 виплачено 67494,35 грн. Ці розрахунки відповідач провів не в день звільнення позивача 10 лютого 2021 року, у зв`язку з чим він вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення з 10 лютого 2021 року по день фактичного розрахунку 10 червня 2024 року.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року адміністративний позов задоволено частково. Так, судом:

- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2021 року по 10.06.2024 включно;

- стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2021 року по 10.06.2024 у сумі 242 620,32 грн.

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу. В скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється. Військова частина у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, директивами Міністра оборони та начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України, іншими правовими актами. Будь-яких протиправних дій відповідачем по відношенню до позивача допущено не було, тому підстави для задоволення його позовних вимог відсутні.

Позивач своїм правом подати письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача не скористався. В свою чергу, позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та був звільнений наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 18.01.2021 №27 відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у запас за підпунктом б (за станом здоров`я) та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 10.02.2021 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.02.2021 №27.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28.11.2023 у справі №280/8303/23 було частково задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні: визнано бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною, щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 та невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 10.02.2021 ОСОБА_1 ; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 10.02.2021 відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, з урахуванням раніше виплаченої суми.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 04.04.2024 у справі №280/8303/23, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.11.2023 року змінено: викладено четвертий абзац резолютивної частини у наступній редакції: Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за жовтень 2019 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення березень 2018 року. У іншій частині рішення залишено без змін.

На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.11.2023 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 04.04.2024 військовою частиною нараховано 83 843,92 грн. та 10.06.2024 виплачено позивачу 67 494,35 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи довідкою військової частини НОМЕР_1 вих. № 342/фес, довідкою-розрахунком та випискою банку за рахунком за 10.06.2024.

Оскільки розрахунки належних позивачу від військової частини НОМЕР_1 сум відповідач провів не в день звільнення позивача (10 лютого 2021 року), позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення з 10 лютого 2021 року по день фактичного розрахунку 10 червня 2024 року, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, яким частково задоволено позовні вимоги, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові йогосередній заробітокза весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати якгрошового забезпечення,так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплатигрошового забезпечення.Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справа № 2340/4192/18.

Зазначене спростовує доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX, яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України, за змістом яких роботодавець повинні виплатити працівникові йогосередній заробітокза весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 11.02.2021 по 10.06.2024, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.

Період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.

Проте, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 10.04.2024 у справі № 360/380/23.

Згідно статті 27 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України.

Пунктами5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі, коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до особового рахунку ОСОБА_1 за 2021 рік за грудень 2020 року нараховано 26831,84 грн. вказана в графі січень 2021 року та за січень 2021 року нараховано 26938,12 грн. вказана в графі лютий 2021 року. Отже, розмір грошового забезпечення за два місяці перед звільненням становить 53769,96 грн. (26831,84 грн. за грудень 2020 року (31 к.д.) та 26938,12 грн. за січень 2021 року (31 к.д.)). Відтак, судом правильно обраховано, що середньоденний заробіток позивача складає 867,26 грн. за день (53769,96 грн. /62 день).

Період з 11.02.2021 до 18.07.2022 - це 523 календарних дня, а з 19.07.2022 до 10.06.2024 - 693 календарних дні.

За період з 11.02.2021 до 18.07.2022 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 523 дня х 867,26 грн (середньоденне грошове забезпечення) = 453576,98 грн.

У постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку занесвоєчасний розрахунокпри звільненні.

З урахуванням наведених висновків Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції суму середнього заробітку позивача, розраховану до 19.07.2022, зменшив, визначивши середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2021 до 18.07.2022 з врахуванням принципу співмірності до 83 911,74 грн. (867,26 грн х 523 календарних дні х 0,185).

Період затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 до 10.06.2024, за який може бути визначено відшкодування (з урахуванням чинної редакції ст. 117 КЗпП), становить 183 дні. З урахуванням середньоденного заробітку позивача (867,26 грн.) сума відшкодування становить 158 708,58 грн. (183х867,26 грн.) і така сума не підлягає зменшенню.

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 11.02.2021 по 10.06.2024 складає 242 620,32 грн. (83911,74 грн. + 158 708,58).

Аналогічні висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22.

Відповідач у апеляційній скарзі своїх розрахунків, які б спростовували розрахунки сум, належних сплаті позивачу, що здійснив суд першої інстанції, не наводить.

З огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і підстав для його скасування не вбачається. Апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2023 року у справі № 280/6355/24 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак