Справа № 620/16759/24
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року Чернігів Справа № 620/16759/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Соломко І.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Військова частина НОМЕР_3 про визнання протиправними та скасування наказів, визнання протиправними дій та стягнення моральної шкоди,

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі також В/Ч НОМЕР_1 , відповідач), Військової частини НОМЕР_2 (далі також В/Ч НОМЕР_2 , відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Військова частина НОМЕР_3 (далі також В/Ч НОМЕР_3 , третя особа) про визнання протиправними та скасування наказів командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2024 № 240 в частині, що стосується позивача, та від 18.11.2024 № 291 в частині пониження позивача у військовому званні на один ступінь; визнання протиправними дій командира Військової частини НОМЕР_2 стосовно затвердження командиром Військової частини НОМЕР_2 акту службового розслідування від 06.10.2024 відносно ОСОБА_1 ; стягнути солідарно з Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 моральну шкоду розмірі 350000 грн. на користь ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані накази прийняті за відсутністю повноважень, складу адміністративного правопорушення та порушення порядку накладення дисциплінарних стягнень, тому, на думку позивача, є протиправними та підлягають скасуванню. Просить позовні вимоги задовольнити повністю.

07.01.2025 ухвалою суду провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та витребувано у Військової частини НОМЕР_1 копію наказу від 13.11.2024 №240 та всі матеріали, що слугували підставою для його прийняття.

В/Ч НОМЕР_1 подала відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову, оскільки спірні накази прийняті у спосіб, визначений законодавством України. Зокрема у відзиві наведено нормативне обґрунтування повноважень на здійснення дисциплінарного стягнення, щодо порядку доведення наказу до відома військовослужбовця та безпідставності відшкодування шкоди. Також, на виконання ухвали суду, надано копію наказу від 13.11.2024 № 240 та документи, що слугували підставою для його видачі.

В/Ч НОМЕР_4 подала відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що позивач неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності, за службової характеристикою за час проходження служби зарекомендував вкрай недисциплінованим з негативним ставленням до військової служби, обов`язки за посадами не опанував, до виконання відноситься халатно. Підставою для прийняття спірних наказів слугувало самовільне залишення позивачем військової служби та систематичне невиконання обов`язків. Даний факт підтверджено результатами службового розслідування.

Отже, відповідач вважає, що діяв на підставі та у спосіб, визначений законодавством України.

У відповіді на відзив позивач наполягає на позиції, викладеної у позові та просить задовольнити позовні вимоги у спосіб, встановлений у прохальній частині позову.

Третя особа надала письмові пояснення, в яких зазначила, що підтвердженням факту самовільного залишення військової служби позивачем є внесення даних до ЄРДР. Щодо моральної шкоди, то як В/Ч НОМЕР_1 , так і В/Ч НОМЕР_2 вжили усіх залежним заходів, необхідних у даній ситуації, в межах компетенції.

Дослідивши доводи учасників справи, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач проходив військову службу у В/Ч НОМЕР_2 , що підтверджується матеріалами справи.

За фактом самовільного залишення місця несення служби наказом В/Ч НОМЕР_2 від 08.08.2024 № 298 призначено службове розслідування та наказом від 08.09.2024 № 358 продовжено службове розслідування, призначене наказом від 08.08.2024 № 298.

У ході службового розслідування, проведеного відповідно до вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року за № 608 (зі змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за №1503/31371, Наказу Міністерства оборони України №604 від 29.11.2018р. «Про затвердження Інструкції з надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, порушення військової дисципліни та їх облік в МО України», наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) від 08 серпня 2024 року № 298 Про призначення службового розслідування стосовно дій командира взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , складено акт від 06.10.2024 № 44/105, в якому встановлено, що за результатами службового розслідування, ТВО заступника командира батальйону з психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_2 молодшим лейтенантом ... було встановлено, що старший лейтенант ОСОБА_2 розумів всі наслідки своїх дій, свою відповідальність та правові наслідки, не виконує вимоги Статутів ЗСУ, Наказів МОУ, наказів командира військової частини, командира роти, щодо належного виконання посадовою особою своїх посадових обов`язків відповідно до Статутів ЗСУ, наказів МОУ та Конституції України, поведінка спрямована на деморалізацію морального, патріотичного та бойового стану військовослужбовців РВП в/ч НОМЕР_2 . Крім того, відповідно до обставин, встановлених в ході службового розслідування лейтенант ОСОБА_2 безвідповідально поставився до виконання військового обов`язку і дотримання порядку проходження військової служби в умовах воєнного стану та порушуючи вимоги статті 65 Конституції України, в частині обов`язку громадянина по захисту Вітчизни та її не залежності і територіальної цілісності, статей 11, 13, 16 та 241 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України щодо обов`язку військовослужбовця бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, щодо неухильного виконання вимог статутів ЗСУ та наказів командирів, ухилення військовослужбовцем від несення обов`язків військової служби шляхом симуляції хвороби, підроблення документів чи іншого обману. Дії військовослужбовця на дату закінчення вищезазначеного службового розслідування мають ознаки кримінального правопорушення - дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, невиконання обов`язків військової служби зі зброєю, вчинені в умовах воєнного стану, Зазначені обставини є описом обставин попередньої поведінки особи, стосовно якої проводилось службове, що відповідно до вимог абзацу 3 статті 5 розділу І Дисциплінарного статуту Збройних Сил України підлягає врахуванню при прийнятті рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності.

Також у пунктах 5.1, 5.2, 5.3, 5.4, 5.5, 6 вказаного акту службового розслідування зазначено, що ОСОБА_1 командир взводу вогневої підтримки РВП військової частини НОМЕР_2 в період дії в Україні воєнного стану, запровадженого Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, продовженого Указом Президента України від 08.05.2024 №271/2024 «Про продовження строку ДІЇ воєнного стану в Україні», будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 , на якого, на підставі бойового наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 227 дек від 19.08.2024, покладено обов`язок про прибуття в БРО для виконання визначених завдань, на підставі бойового наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 229 дек від 19.08.2024, покладено обов`язок перейти в оперативне підпорядкування командира З стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 , а отже дотримуватися положень Бойового статуту Сухопутних військ Збройних Сил України, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. Однак старший лейтенант ОСОБА_1 , без повідомлення свого безпосереднього командира, нехтуючи своїм обов`язком, передбаченим статтею 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, завідомо знаючи про це, не прибув в район виконання БРО, а отже безпідставно відсутній на військовій службі з 19.08.2024 по теперішній час. Неправомірні дії ОСОБА_1 , … тобто його бездіяльність (відсутність у підрозділі) реально загрожує життю і здоров`ю особового складу 3 стрілецької роги. Вчинення наведених вище військових правопорушень здійснено особисто, обізнано та свідомо, що підтверджується фактами та обставинами, які були встановлені в ході проведення службового розслідування та зазначені в розділі 3 цього ж акту службового розслідування. Тому причинний зв`язок між діями військовослужбовця та подіями, що зранились, можна вважати встановленим. Причинами та умовами, що сприяли вчиненню ОСОБА_1 правопорушення, є особиста недисциплінованість безвідповідальність, постійне порушення військової дисципліни та постійних ді спрямованих на ухилення від несення служби. Виходячи з матеріалів службового розслідування, вбачається, що вина ОСОБА_1 виражається у формі прямого умислу та є доведеною. Обтяжуючи обставини: вчинення вищезазначених військових правопорушень в умовах воєнного стану та при виконанні бойового розпоряджень складом військової частини НОМЕР_2 . У ході службового розслідування обставин, які б пом`якшували вину старшого лейтенанта ОСОБА_3 , не встановлено. В діях цього військовослужбовця вбачаються ознаки кримінальної правопорушення, передбаченого станами: частиною 4 стані 402 Кримінальної кодексу України, а саме: непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, а також інше умисне невиконання наказу, вчинені в умовах воєнної стану чи в бойовій обстановці, частиною 1 стані 403, а саме: невиконання наказ; частиною 4 стані 408, а саме: дезертирство зі зброєю або за попередньою змова групи осіб.

У висновку вказаного акту № 44/105 від 06.10.2024, у пункті 11 зазначено, що проведення службового розслідування по факту неналежного виконання посадовою особою посадових обов`язків та дезертирства зі зброєю з району ведення бойових дій, самовільного залишення місця несення служби в БРО військової частини НОМЕР_2 зі зброєю, під час виконання бойових завдань старшим лейтенантом ОСОБА_4 вважати завершеним, факти та інформацію досліджену та встановлену службовим розслідуванням вважати підтвердженою. За порушення статті 65 Конституції України, статей 11, 13, 16, 119, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 4 та 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України заслуговує на звільнення із займаної посади, але враховуючи обмеження під час військового стану на звільнення за дані правопорушення, притягнути заступника командира взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності з урахуванням обставин, що обтяжують відповідальність, ступеня вини та попередньої поведінки військовослужбовця, шляхом накладення дисциплінарного стягнення, передбаченого пунктом "є" статті 46 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України владою старшого командира - пониження у військовому званні на один ступінь. Надати доручення про направлення клопотання до старшого командира про накладення дисциплінарного стягнення - пониження у військовому званні на один ступінь. Враховуючи непокору, тобто відкриту відмову виконати накази начальника, а також інше умисне невиконання наказів, відкриту відмову до виконання наказів начальників/командирів, а також інше умисне невиконання наказів командирів, ухилення від виконання посадових обов`язків військової служби, дезертирство (самовільне залишення місця несення служби в районі ведення воєнних (бойових дій) в БРО зі зброєю, дії старшого лейтенанта ОСОБА_1 мають ознаки, покарання за які передбачено відповідальність згідно частини 4 статті 402, частини 1 статті 403, частини 4 статті 408 Кримінального кодексу України. Відповідно до вимог абзацу 1 пункту 6 розділу XXXI наказу Міністерства оборони України від 7 червня 2018 року № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» не нараховувати старшому лейтенанту ОСОБА_6 додаткові виплати та премію з серпня 2024 року. Провести на протязі місяця, на підставі встановлених цим службовим розслідуванням фактів та зроблених висновків, роз`яснювальну роботу серед особового складу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 щодо юридичних та соціальних наслідків і відповідальності за самовільне залишення частини та припинення виконання обов`язків військовослужбовця. На підставі абзацу 4 пункту 10 телеграми Міністра оборони України від 25 березня 2022 року №248/1298 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 07 березня 2022 року № 217 не нараховувати старшому лейтенанту ОСОБА_6 додаткові виплати та премію з серпня 2024 року. На виконання вимог статті 84 та статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України письмово повідомити встановленим порядком керівника відповідного органу досудового розслідування Територіального Управління ДБР (розташоване у м. Краматорськ), зонального відділу Військової служби правопорядку в Донецькій області розташованого в АДРЕСА_1 , керівника відповідної спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері, у зоні діяльності яких військова частина виконує завдання за призначенням про вчинення командиром взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 старшим лейтенантом ОСОБА_4 правопорушення, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 402, частиною 1 статті 403, частиною 4 статті 408 Кримінального кодексу України. За фактом неналежного ведення обліку зброї та боєприпасів у роті вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 призначити службову перевірку.

06.10.2024 командиром В/Ч НОМЕР_2 винесено наказ № 133, яким затверджено результати службового розслідування по факту неналежного виконання обов`язків, дезертирства в умовах воєнного стану військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 старшим лейтенантом ОСОБА_7 . За порушення статті 65 Конституції України, статей 11, 13, 16, 119, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 4 та 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України заслуговує на звільнення із займаної посади, але враховуючи обмеження під час військового стану на звільнення за дані правопорушення, ОСОБА_2 заслуговує накладенню дисциплінарного стягнення, з урахуванням обставин, що обтяжують відповідальність, ступеня вини та попередньої поведінки зазначеного військовослужбовця відповідно до пункту «є» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Відповідно до статті 56 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України направити клопотання до військової частини НОМЕР_3 про накладення на зазначеного військовослужбовця дисциплінарного стягнення, передбаченого пунктом «е» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України владою старшого командира - «пониження у військовому званні на один ступінь».

15.10.2024 командиром В/Ч НОМЕР_2 направлено клопотання № 2183/1864 до командира В/Ч НОМЕР_3 про прийняття рішення про накладення дисциплінарного стягнення на старшого лейтенанта ОСОБА_8 - «пониження у військовому званні на один ступінь».

15.10.2024 відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань повідомлено до ТУДБР у м Краматорську за фактом того, що 21.08.2024, в умовах воєнного стану, з метою ухилення від проходження військової служби самовільно залишив місце несення служби в районі АДРЕСА_2 , командир взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 старший лейтенант ОСОБА_1 .

07.11.2024 наказом командира В/Ч НОМЕР_2 № 166 внесено зміни до наказу від 06.10.2024 та наказано абзац 3 констатуючої частини та пункт 3 розпорядчої частини наказу командира військової частини НОМЕР_2 №133 від 06.10.2024 викласти в новій редакції: «абзац 3 констатуючої частини: В ході проведення службового розслідування підтверджено факт систематичного неналежного виконання посадовою особою своїх посадових обов`язків відповідно до Статутів ЗСУ, наказів МОУ та Конституції України та деморалізаційної поведінки з особовим складом, дезертирство з місця несення служби з 19.08.2024. Вважати деморалізаційну поведінки з особовим складом, дезертирство з військової частини НОМЕР_2 в умовах воєнного стану, порушенням порушення статті 65 Конституції України, статті її, 16, 30, 37, 120 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», щодо обов`язку військовослужбовця бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань доручених йому за посадою, статті 4 та 6 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», щодо неухильного виконання, вимог статутів Збройних Сил України та наказів командирів, щодо виконання наказів». «…пункт 3 розпорядчої частини: За порушення статті 65 Конституції України, статей 11, 16, 30, 37, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 4 та 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України заслуговує на звільнення із займаної посади, але враховуючи обмеження під час військового стану на звільнення за дані правопорушення, притягнути, командира взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_5 , заслуговує накладенню дисциплінарного стягнення, з урахуванням обставин, що обтяжують відповідальність, ступеня вини та попередньої поведінки зазначеного військовослужбовця відповідно до пунктом «є» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України владою старшого командира. Відповідно до статті 56 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України направити клопотання до військової частини НОМЕР_3 про накладення на зазначеного військовослужбовця дисциплінарного стягнення, передбаченого пунктом е" статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України владою старшого командира - «пониження у військовому званні на один ступінь.»

07.11.2024 командиром В/Ч НОМЕР_5 направлено клопотання за № 1510/6604 до командира В/Ч НОМЕР_1 про прийняття рішення про накладання дисциплінарного стягнення на старшого лейтенанта ОСОБА_9 - «пониження у військовому званні на один ступінь» у відповідності до пункту «е» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

13.11.2024 В/Ч НОМЕР_1 прийнято наказ № 240 про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, - пониження у військовому званні на один ступінь.

18.11.2024 В/Ч НОМЕР_1 прийнято наказ № 291, яким відповідно до пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, за порушення вимог статті 65 Конституції України, статей 11, 16. 30, 37, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до пункту «е» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, старшого лейтенанта ОСОБА_1 , командира взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_1 вважати таким, що понижений у військовому знанні на один ступінь з 13.11.2024.

Підставою прийняття вказаного наказу слугував наказ від 13.11.2024 №240.

29.11.2024 складено акт про відмову позивачем поставити підпис про отримання витягу з акту службового розслідування №44/105 від 06.10.2024.

Вважаючи спірні накази протиправними позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначено Дисциплінарним статутом Збройних Сил України затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV (далі Дисциплінарний статут).

Статтею 1 Дисциплінарного статуту визначено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Частинами другою та третьою статті 5 Дисциплінарного статуту встановлено, що стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів (начальників) підтримувати на належному рівні військову дисципліну.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.

Згідно зі статтею 48 Дисциплінарного статуту на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Відповідно до статті 83 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Згідно з частиною першою статті 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Статтею 87 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.

Предметом спору у цій справі є накази відповідачів щодо накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді пониження у військовому званні на один ступінь. Підставою для застосування дисциплінарних стягнень слугувало самовільне залишення місця несення служби та систематичне неналежне виконання позивачем службових обов`язків, яке встановлено за результатами службового розслідування.

Вказуючи на порушення процедури проведення службового розслідування, позивач зазначає, що його не ознайомлено з матеріалами службового розслідування.

Порядок проведення службового розслідування у ЗСУ затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608.

При цьому зазначеним Порядком не встановлено обов`язку осіб, що проводять службове розслідування, ознайомлювати військовослужбовця з наказом про проведення службового розслідування, актом та матеріалами службового розслідування.

Разом з цим, положеннями пункту 3 розділу IV Порядку № 608 передбачено, що військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Також пункт 3 розділу VI Порядку № 608 встановлює, що за зверненням військовослужбовця, стосовно якого проводилось службове розслідування, йому надається завірена копія акта службового розслідування або витяг з акта, в частині, що його стосується, за умови, що вони не містять інформації з обмеженим доступом.

Отже, позивач, як військовослужбовець, відносно якого проводиться службове розслідування, мав знати про підстави проведення службового розслідування та отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень лише за особистим зверненням. При цьому вказані дії мають відбуватися до рішення, яке прийняте за результатами службового розслідування спірних рішень.

Як видно матеріалів справи, 10.11.2024 (до прийняття спірних рішень) позивач звернувся до В/Ч НОМЕР_2 із рапортом щодо надання йому копії матеріалів службового розслідування, проте докази, на підтвердження надання позивачу матеріалів до прийняття спірних наказів (13.11.2024 № 240 та 18.11.2024 № 291), відсутні, що свідчить про порушення пункту 3 розділу IV Порядку № 608.

Щодо доводів В/Ч НОМЕР_2 , викладених у відзиві, що на усне звернення позивача про ознайомлення з матеріалами службового розслідування його повідомлено про причини ненадання та, що по факту доставки матеріалів позивачу буде надана можливість для ознайомлення, то суд відхиляє, оскільки даний факт не підтверджений жодними доказами.

Посилання В/Ч НОМЕР_4 у відзиві на акт від 29.11.2024 про відмову позивачем поставити підпис про отримання витягу з акту службового розслідування №44/105 від 06.10.2024 суд також відхиляє, оскільки він складений вже після прийняття спірних наказів, які видані за результатами службового розслідування.

Отже, наведені обставини спростовують доводи відповідача про дотримання процедури проведення службового розслідування.

Щодо доводів позивача про відсутність складу адміністративного правопорушення.

Службова дисципліна полягає у виконанні (дотриманні) законодавчих і підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку і правил, що такими нормативними актами передбачені.

Водночас, підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем службової дисципліни.

Такими обставинами є лише фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діяннях особи ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків і причинного зв`язку між ним і дією порушника дисципліни.

Дисциплінарна відповідальність є окремим/самостійним видом юридичної відповідальності і вирішення питання про правомірність притягнення особи до дисциплінарної відповідальності передбачає необхідність з`ясувати склад дисциплінарного проступку в її діях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію ті самі дії особи-військовослужбовця отримали в межах кримінального провадження та які наслідки у підсумку настали чи можуть настати для такої особи.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби ЗСУ, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV ( далі- Статут № 548).

Відповідно до статей 11,12 та 16 Статуту № 548 військовослужбовець зобов`язаний, окрім іншого, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, які перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Разом з цим, сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV.

Відповідно до вимог статей 83-85 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені дисциплінарні стягнення та лише ті, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Відповідно до пункту «е» статті 48 Дисциплінарного Статуту ЗС України на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення, як пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу).

Як вбачається з матеріалів службового розслідування, підставою для його проведення слугувала інформація, викладена в рапортах військовослужбовців В/Ч НОМЕР_2 , про самовільне залишення місця служби та невиконання наказів командирів позивачем.

Щодо самовільного залишення місця несення служби.

Слід зазначити, що відповідальність за самовільне залишення військової частини або дезертирство передбачена статтями 407-408 Кримінального кодексу України.

Виходячи з суті встановленого відповідачем порушення, суд вважає за необхідне зазначити, що самовільним є таке залишення частини або місця служби, що вчинене без дозволу (наказу) начальника (командира). Не вважається самовільним: залишення за наявності дозволу командира, залишення для виконання наказу командира, відрядження, прямування до нового розташування в/ч, лікування, переміщення/ротація, відпустка, навчання тощо. Вищезазначені підстави мають бути підтверджені належним чином оформленими документами або підтверджені командиром.

При цьому, нез`явлення вчасно на службу полягає в тому, що військовослужбовець у законному порядку залишив розташування частини або місце служби та не повертається в зазначений час для подальшого несення військової служби, зокрема, з лікування без поважних причин до частини або на службу в установлений строк.

Поважними причинами нез`явлення вчасно на службу можуть бути хвороба, що перешкоджає пересуванню, стихійне лихо та інші надзвичайні обставини, якщо причини затримки підтверджені відповідними документами. Поважними причинами затримки із відпустки можуть бути непередбачені перешкоди у сполученні, хвороба військовослужбовця, пожежа або стихійне лихо, що трапилися в сім`ї військовослужбовця, смерть або тяжка хвороба членів його сім`ї або осіб, на вихованні яких він перебував.

Питання щодо наявності поважних причин вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи із обставин справи.

Позивач у свою чергу посилається на неможливість виконання бойового розпорядження у зв`язку з тим, що рішенням ВЛК від 09.07.2024 №1044 його визнано придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. Про вказані обставини усно доповів командиру відповідними рапортами.

Водночас акт службового розслідування не містить інформації, що вказані обставини досліджувались в ході розслідування та їм надана правова оцінка. Отже, службове розслідування проведено без з`ясування всіх обставин справи, що мають значення для прийняття рішення.

У зв`язку із вищенаведеними обставинами відносно позивача порушено кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 20.12.2024 за № 0000080 (правова кваліфікація кримінального правопорушення ( частина четверта статті 425 КК України) та 15.01.2025 за № 0002234 (правова кваліфікація кримінального правопорушення, частина четверта статті 408 КК України), яке на момент розгляду справи судом, не закрито та/або не розглянуто судом, шляхом винесення відповідного судового рішення.

При цьому суд зазначає, що саме по собі внесенні відомостей до ЄРДР не може вважатися достатньою підставою встановлення вини військовослужбовця, адже свідчить лише про початок досудового розслідування.

Суд звертає увагу, що відповідальність за дезертирство передбачена статтею 408 КК України, відповідно до частини четвертої якої самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу, вчинене в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці, карається позбавленням волі на строк від п`яти до дванадцяти років.

Частиною четвертою статті 425 КК України передбачено, що діяння, передбачені частинами першою або другою цієї статті, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці, - караються позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років.

При цьому, суд наголошує, що в Україні діє презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. За змістом статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до частини другої статті 2 КК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Аналогічні положення закріплені у статті 17 Кримінального процесуального кодексу України.

Отже, питання щодо встановлення фактів та вини особи за фактом самовільного залишення військової частини або дезертирства віднесено до компетенції органів досудового розслідування та відповідного суду, який розглядає обвинувальний акт.

При цьому, до повноважень відповідачів при проведенні службового розслідування не входить кваліфікація злочину та проведення досудового розслідування.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи та в матеріалах проведеного службового розслідування відсутні докази встановлення компетентним судом в діях позивача ознак злочину, передбаченого частиною четвертою статті 408 та частиною четвертою статті 425 КК України.

У свою чергу Велика Палата Верховного Суду зазначила, що дисциплінарна і кримінальна відповідальність належать до різних видів юридичної відповідальності, а тому їх застосування з огляду на положення статті 4 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини першої статті 61 Конституції України не є взаємовиключним. Відтак кримінальна та дисциплінарна відповідальність є відокремленими правовими інститутами з різними підставами, порядком застосування, колом суб`єктів, характером стягнень, а тому притягнення до дисциплінарної відповідальності та одночасне існування кримінального провадження не суперечать принципам справедливості й пропорційності та не є подвійним притягненням до відповідальності за одне й те саме порушення (постанови від 04 квітня 2019 року у справі № 11-945сап18, від 19 травня 2021 року у справі №9901/997/18 (провадження №11-291заі20).

Отже, питання наявності у діях позивача ознак злочину, передбаченого частиною четвертою статті 408 та частиною четвертою статті 425 Кримінального кодексу України, про що, у тому числі, і складено акт службового розслідування, є предметом доказування за правилами КПК України.

Щодо систематичного неналежного виконання обов`язків.

У постанові від 22.10.2021 у справі № 460/2869/19 Верховний Суд дійшов наступного правового висновку, що для притягнення до дисциплінарної відповідальності, достатньо, щоб був зафіксований сам факт порушення та невиконання (неналежне виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку.

Верховним Судом взято до уваги той факт, що під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби. Відповідно до приписів Дисциплінарного статуту підставою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є наявність самого дисциплінарного порушення, при цьому вид дисциплінарного стягнення визначається особою, яка вирішує питання про його накладення.

Як видно зі змісту наказу В/Ч НОМЕР_1 від 13.11.2024 № 240, позивача притягнуто до відповідальності у тому числі за систематичне неналежне виконання службових обов`язків.

Під терміном «систематичне неналежне виконання службових обов`язків» слід розуміти, що система має місце у разі вчинення військовослужбовцем дисциплінарного проступку після застосування до нього дисциплінарного стягнення, яке не втратило юридичної сили.

Разом із тим, наказ В/Ч НОМЕР_1 від 13.11.2024 № 240, яким позивача понижено у військовому званні на один ступінь, не містить конкретизації, в чому полягає систематичність неналежного виконання службових обов`язків, що спростовує наведені доводи відповідача.

В той же час, вказаний наказ прийнятий через систематичне неналежне виконання службових обов`язків, тобто з тієї підстави, що передбачає наявність раніше застосованих заходів дисциплінарного впливу.

У витязі службового розслідування від 06.10.2024 зазначено, що « ... за час проходження військової служби військовослужбовець ОСОБА_7 , який проходить військову службу у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу за контрактом від 03.08.2022 неодноразово своїми вчинками порушував військову дисципліну в зв`язку з чим притягувався до дисциплінарної відповідальності, а саме: за 2023 рік стягнення- попередження про неповну службову відповідність ( наказ № 32 від 01.08.2023, № 572 від 10.10.2023); за 2024 рік стягнення догана (наказ № 52 від 06.02.2024, пониження в посаді ( наказ № 63 від 26.02.2024), догана (наказ № 140 від 25.03.2024).

Частиною третьою статті 79 КАС України передбачено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Ухвалою суду від 07.01.2025 витребувано у В/Ч НОМЕР_1 копію наказу від 13.11.2024 №240 та всі матеріали, що слугували підставою для його прийняття, водночас докази щодо застосовування до позивача дисциплінарних стягнень протягом останнього року служби на момент прийняття спірних наказів не надано.

Зазначене дає підстави для висновку, що у спірних правовідносинах відсутні докази, які підтверджують таку кваліфікуючу ознаку вчиненого позивачем дисциплінарного проступку як систематичність.

Також суд зазначає, що відповідачем - В/Ч НОМЕР_1 в наказі від 13.11.2024 №240 зазначено про систематичне неналежне виконання позивачем своїх посадових обов`язків та дезертирство з місця несення служби, однак без належного наведення мотивів застосування певних норм права або незастосування інших норм, на які посилається відповідач при обранні виду дисциплінарного стягнення, а не наведення конкретних обставин (дата, час) вчинення дисциплінарного поступку не можуть вважатися належною оцінкою в юридичному розумінні.

Наказ як офіційний документ повинен характеризуватися точністю, стислістю і зрозумілістю, та повинен містити точне формулювання суті та обставин допущеного позивачем проступку, що стало підставою для прийняття рішення про притягнення до відповідальності, час вчинення і час виявлення самого проступку та обґрунтування обрання певного виду стягнення з урахуванням передбачених законодавством обставин.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 05.06.2019 у справі №814/934/18 наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинен містити чітке формулювання суті та обставин допущеного працівником проступку, підстави прийняття рішення про притягнення до відповідальності, час вчинення і час виявлення самого проступку та обґрунтування обрання певного виду стягнення, з урахуванням передбачених законодавством обставин. При цьому, ознакою порушення працівником дисципліни, яка може бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності, є наявність вини в його діях чи бездіяльності, шкідливі наслідки та причинний зв`язок між ними і поведінкою правопорушника.

Таким чином, за відсутності правильної юридичної кваліфікації дій позивача застосований до нього вид дисциплінарного стягнення не може вважатися пропорційним ступеню його вини.

Наказ В/Ч НОМЕР_1 від 18.11.2024 № 291, який виданий на підставі наказу від 13.11.2024 №240, також не відповідає вимогам, які мають бути дотримані до офіційного документу.

Отже, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що В/Ч НОМЕР_1 не доведено правомірність спірних наказів, тому є підстави для визнання їх протиправними та скасування, в частині, що стосується позивача, і задоволення позову в цій частині.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій В/Ч НОМЕР_2 стосовно затвердження командиром військової частини НОМЕР_2 акту службового розслідування від 06.10.2024.

Так, наказом В/Ч НОМЕР_2 від 06.10.2024 № 133 затверджено результати службового розслідування по факту неналежного виконання обов`язків, дезертирства в умовах воєнного стану військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 старшим лейтенантом ОСОБА_7 , та наказом від 07.11.2024 № 166 внесені зміни до абзацу 3 констатуючої частини та пункту 3 розпорядчої частини наказу командира військової частини НОМЕР_2 №133 від 06.10.2024 року.

Водночас вказані накази не є предметом оскарження.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

При цьому рішення суб`єкта владних повноважень у контексті положень КАС України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії.

Нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Тобто, обов`язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення.

Суд зауважує, що службове розслідуванням - це комплекс заходів, які здійснюються з метою уточнення причин, установлення обставин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, відповідальність за яке передбачена законодавством України, та ступеня вини особи (осіб), яка вчинила це правопорушення.

Службовим документом, який фіксує факт проведення службового розслідування і є носієм доказової інформації про обставини, що стали підставами для його призначення, є висновок службового розслідування.

За своєю правовою природою акт службового розслідування, в якому відображено узагальнений опис виявлених порушень норм законодавства, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо породжує правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і має обов`язковий характер.

Акт службового розслідування не породжує обов`язкових юридичних наслідків. Зафіксовані в результатах службового розслідування обставини можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень суб`єкта владних повноважень, в основу яких покладені зазначені в ньому висновки. Отже, акт службового розслідування є лише носієм певної інформації.

Водночас, обов`язковою ознакою рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Суд зазначає, що обов`язковою ознакою дій, рішень суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер, тобто вказані дії встановлюють, змінюють або припиняють права та обов`язки певної особи (певного кола осіб).

Отже, правомірність дій, зокрема щодо затвердження результатів службового розслідування може бути оцінено судом при вирішенні спору за позовом про оскарження розпорядчих документів, рішень як актів індивідуальної дії, та унеможливлює здійснення судового розгляду вимог про визнання їх протиправними, у зв`язку із чим такі позовні вимоги не можуть розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскаржувані дії відповідача щодо затвердження акту службового розслідування самі по собі не породжують для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливають на його права, обов`язки та законні інтереси у розумінні Кодексу адміністративного судочинства, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2019 року в справі № 817/3305/15, від 02 жовтня 2019 року у справі № 821/2137/15-а та від 24 листопада 2020 року у справі № 360/902/19, від 30.03.2021 у справі № 420/3307/20.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 350000,00 грн., суд зазначає наступне.

Частинами першою-другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Загальноприйняті підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Так, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій.

Як зазначив Верховний Суд: «Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого».

Розглядаючи справу, суд визначає чи була завдана особі моральна шкода. Крім того, суд встановлює розмір відшкодування. Власне, завдання потерпілого або його представника полягає в переконанні суду в необхідності та доцільності відшкодування моральної шкоди.

У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено: в чому полягає ця шкода; якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно; якими доказами вона підтверджується.

Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення; глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації; ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інших обставин, які мають істотне значення.

Слід зауважити, що для вирішення питання щодо відшкодування шкоди обов`язково необхідно встановити наявність одночасно трьох складових: підтвердження факту заподіяної шкоди правам заявника саме внаслідок протиправного діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд звертає увагу на те, що позивачем не наведено конкретних фактів, які б у системному зв`язку з протиправними діями відповідачів утворювали підстави для стягнення з відповідачів моральної шкоди.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає лише, що його моральні страждання - емоції, безпосередньо пов`язані з протиправною поведінкою відповідачів і знаходяться з нею в причинному зв`язку.

Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому моральних страждань протиправною поведінкою відповідачів по справі або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідачів, які у розумінні статті 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Виходячи із зазначеного, суд доходить висновку, що позивачем не обґрунтовано наявності страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідачів, відповідно до яких заподіяно шкоду, яку саме заподіяно шкоду та в чому вона полягає.

Саме по собі твердження позивача про заподіяння йому шкоди не є підставою для стягнення з державного бюджету на його користь моральної шкоди, оскільки позивачем доводиться, а судом оцінюється наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постановах від 04.07.2019 у справі № 823/628/17, від 03.09.2020 у справі № 520/3061/19.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову частково.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати накази командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2024 № 240 та від 18.11.2024 № 291 в частині пониження ОСОБА_1 у військовому званні на один ступінь.

В інший частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_3 рнокпп НОМЕР_6 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 АДРЕСА_4 код ЄДРПОУ НОМЕР_7 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 .

Третя особа: Військова частина НОМЕР_3 , АДРЕСА_6 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 .

Повний текст рішення виготовлено 13 березня 2025 року.

Суддя І.І. Соломко