Справа № 300/6289/24
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2025-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/6289/24 пров. № А/857/31040/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року (ухвалене головуючим суддею Гомельчук С.В. у м. Івано-Франківськ) у справі № 300/6289/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Іванчук Лілія Юріївна, до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:

визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби ОСОБА_1 за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статі 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною 12 цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення рідним братом ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи (абз. 13 пункт 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»);

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статі 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції за Законом №3633-ІХ від 11.04.2024, що набув чинності з 18.05.2024) як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною 12 цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення рідним братом ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи (абз. 13 пункт 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що позивач був призваний на військову службу під час загальної мобілізації, через введення воєнного стану в Україні. У зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за рідним братом позивача, який є особою з інвалідністю І групи, ОСОБА_1 було подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Однак, командиром військової частини НОМЕР_1 було прийнято рішення про відмову у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби у зв`язку із відсутністю підстав. Разом з цим, позивач не погодився із такою відмовою відповідача, адже пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачає, що підставою для звільнення військовослужбовця з військової служби є саме необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи, а не факт здійснення догляду. Крім того, зазначено, що позивачем до рапорту було надано всі необхідні документи для підтвердження наявності підстав для звільнення з військової служби на підставі пп. «г» ч. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 адміністративний позов задоволено повністю.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, щопозивачем надано достатньо доказів про те, що він є єдиною особою, яка може здійснювати догляд за братом ОСОБА_2 , зокрема, про неможливість здійснення такого догляду іншими членами сім`ї, тож відмова відповідача у звільненні ОСОБА_1 з військової служби під час воєнного стану за сімейними обставинами згідно з абз. 13 пункт 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є протиправною. А, належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статі 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції за Законом №3633-ІХ від 11.04.2024, що набув чинності з 18.05.2024), як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною 12 цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення рідним братом ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи (аб. 13 пункт 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, був призваний на військову службу під час загальної мобілізації, через введення воєнного стану в Україні та проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 з 27.02.2022 по теперішній час (а.с.18-20).

15.04.2024 ОСОБА_1 подано командиру взводу управління рапорт про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 1 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи (а.с.40).

На адвокатський запит від 03.06.2024 №76 Військова частина НОМЕР_1 повідомила, що рапорт ОСОБА_1 від 08.04.2024 розглянуто та прийнято рішення про відмову у його задоволенні, у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують здійснення ОСОБА_1 постійного догляду за ОСОБА_2 (а.с.39).

07.06.2024 представницею позивача супровідним листом №81 надіслано до військової частини НОМЕР_1 рапорт позивача про звільнення з військової служби. У супровідному листі вказано, що у зв`язку із безпосередньою участю солдата ОСОБА_1 у бойових діях, неможливістю подання рапорту безпосередньому командиру, оскільки попередній поданий рапорт командуванням не був розглянутий, просить розглянути рапорт про звільнення з військової служби, особисто підписаний ОСОБА_1 (а.с.45).

Військова частина НОМЕР_1 листом від 18.07.2024 повідомила про відсутність підстав для задоволення рапорту радіотелефоніста відділення управління штабу дивізіону взводу управління другого самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Підставою відмови зазначено, що доданий до рапорту акт не містить інформації про здійснення позивачем постійного догляду за рідним братом ОСОБА_2 , а також відсутні відомості про відсутність інших осіб, які б могли здійснювати такий догляд (а.с.48-50).

Позивач, вважаючи таку відмову протиправною звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ч.1-3 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

За змістом ч.1-3, 6 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Видом військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Статтею 24 Закону №2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Відповідно до частини третьої цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII, а у частині четвертій цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1), під час воєнного стану (пункт 2).

Відповідно до пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд (абзац восьмий підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону, який стосується спірних правовідносин);

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Згідно з ч. 7 ст. 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

За змістом пунктів 6, 7 Положення про проходження військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі - Положення №1153/2008) початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом №2232-XII.

Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Пункт 12 Положення №1153/2008 передбачає, що встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, призупинення військової служби або звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення.

Так, підпункт 2 пункту 225 Положення №1153/2008 передбачає, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них; у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них, тощо.

Щодо порядку звільнення пункт 233 Положення №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац третій пункту 241 Положення №1153/2008).

Відповідно до п.242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.

Згідно з п.12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10 квітня 2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року №438/16454 передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

До керівників органів військового управління Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, які в особливий період мають право звільнення військовослужбовців з військової служби, належать посадові особи, які під час особливого періоду мають право призначення на посади осіб офіцерського складу.

Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

За змістом п.14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

З системного аналізу наведених вище можна дійти висновку про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): через необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Відтак, кінцевим результатом написання рапорту військовослужбовцем про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи обґрунтована відмова у задоволенні рапорту.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що, позивачем було подано 08.04.2024 рапорт про звільнення та надано підтверджуючі документи. На підставі вказаного рапорту ВО командира взводу управління лейтенантом ОСОБА_3 складено рапорт від 08.04.2024, у якому командир клопоче по суті рапорту позивача командиру другого самохідного артилерійського дивізіону. Надалі командиром другого самохідного артилерійського дивізіону ОСОБА_4 подано рапорт від 08.04.2024 до командира військової частини НОМЕР_1 , в якому командир клопоче по суті рапорта лейтенанта ОСОБА_5 (а.с.40).

За наслідками розгляду рапорта ОСОБА_1 командиром військової частини НОМЕР_1 було прийнято рішення про відмову у задоволенні рапорту, у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують здійснення ОСОБА_1 постійного догляду за ОСОБА_2 , про що було повідомлено адвоката Іванчук Л.Ю. листом від 15.06.2024 №2489/а (а.с.39).

Надалі адвокатом Іванчук Л.Ю. сформовано супровідний лист від 07.06.2024, в якому зазначено, що оскільки командуванням не був розглянутий попередній поданий рапорт та у зв`язку із тим, що позивач безпосередньо перебуває у зоні бойових дій, тому військовій частині НОМЕР_1 надіслано особисто підписаний позивачем рапорт, який був направлений адвокату поштовим зв`язком (а.с.45).

За результатом розгляду поданих документів, що надійшли разом з рапортом позивача на звільнення з військової служби, військова частина НОМЕР_1 листом від 18.07.2024 №2885/а повідомила про відсутність підстав для задоволення рапорту радіотелефоніста відділення управління штабу дивізіону взводу управління другого самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, що надійшов із супровідним листом адвоката Іванчук Л.Ю. від 07.06.2024 №81. Підставою відмови слугувало те, що акт встановлення факту здійснення догляду №060-06 від 21.03.2024 не містить інформації про здійснення ОСОБА_1 постійного догляду за рідним братом ОСОБА_2 , а також відсутні відомості про відсутність інших осіб, які могли б здійснювати такий догляд (а.с.48-50).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що аргументи представника військової частини НОМЕР_1 щодо недотримання порядку подання рапорту позивачем є необґрунтованими, адже первинний рапорт позивачем подано до прямого командира, за наслідками розгляду якого відповідачем відмовлено, у зв`язку із чим позивач повторно звернувся із рапортом від 07.06.2024 до військової частини НОМЕР_1 , а отже позивачем дотримано процедуру, передбачену законодавством.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідачем у листі від 18.07.2024 №2885/а надано оцінку рапорту ОСОБА_1 , який був повторно надісланий супровідним листом адвоката Іванчук Л.Ю. від 07.06.2024 №81, та повідомлено про відсутність документів, що підтверджують наявність інформації про здійснення позивачем постійного догляду за рідним братом та інших осіб, які могли б здійснювати такий догляд. Зауважень до процедури подання рапорту військовою частиною НОМЕР_1 не наведено.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що відповідач даним листом фактично повторно відмовив позивачу у звільненні з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Щодо підстав звільнення з військової служби, слід зазначити про таке.

Так, відповідачем відмовлено ОСОБА_1 у звільненні з військової служби через відсутність документів, зокрема: відсутня інформація про здійснення постійного догляду позивачем за рідним братом та не підтверджено відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. З цього приводу слід зауважити про таке .

Разом з цим, серед матеріалів справи міститься довідка серії 12 ААГ №817782 від 07.02.2024, яка видана Івано-Франківською міською МСЕК Івано-Франківського обласного бюро медико-соціальної експертизи, якою підтверджено, що ОСОБА_2 має першу «б» групу інвалідності та потребує стороннього догляду (а.с.26-27).

Відповідно до акта встановлення факту здійснення догляду від 21.03.2024 №060-06, який складеного комісією за участі старости села Фотуйли Н.Я., помічника старости ОСОБА_6 , діловода ОСОБА_7 та керівника організації Федоріва В.В., встановлено, що позивач здійснює догляд за братом- ОСОБА_2 . Факт здійснення догляду ОСОБА_2 підтверджено двома свідками, а саме сусідами: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.38).

Згідно з довідкою від 08.05.2024 №840, виданою Центром надання адміністративних послуг м. Івано-Франківськ, за адресою вул. Вільхова, буд. 34, с. Крихівці зареєстровані такі особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 (а.с.37).

При цьому судом встановлено, що батьком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є ОСОБА_12 , матір`ю - ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 23.05.2024 та серії НОМЕР_3 від 09.04.1974 (а.с.21,25).

ОСОБА_12 помер у віці 54 років ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 29.03.1995 (а.с.34).

ОСОБА_13 , який є братом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.35), помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 28.05.2024 (а.с.36).

На підтвердження неможливості здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 ОСОБА_11 , позивачем надано висновок лікарсько-консультативної комісії від 14.05.2024 №1756, відповідно до якого ОСОБА_11 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду, як особа похилого віку внаслідок когнітивних порушень (а.с.33).

Також серед матеріалів справи міститься свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 між ОСОБА_2 та ОСОБА_14 (а.с.28).

Крім цього, судом встановлено, що відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.08.2012 ОСОБА_2 та ОСОБА_14 позбавлено батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_15 (а.с.29).

Враховуючи наведене вище, колегія суддів поділяє твердження суду першої інстанції про протиправність відмови відповідача у звільненні ОСОБА_1 з військової служби під час воєнного стану за сімейними обставинами згідно з абз. 13 пункт 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки позивачем надано достатньо доказів про те, що він є єдиною особою, яка може здійснювати догляд за братом ОСОБА_2 .

Ба більше, належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивача буде саме зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статі 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції за Законом №3633-ІХ від 11.04.2024, що набув чинності з 18.05.2024), як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною 12 цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення рідним братом ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи (аб. 13 пункт 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 300/6289/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар