Справа № 420/26261/24
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/26261/24

Перша інстанція: суддя Бутенко А.В.,

повний текст судового рішення

складено 06.11.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про визнання дій протиправними, стягнення недоплаченої суми компенсації за дні невикористаної відпустки та одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, -

В С Т А Н О В И В:

20.08.2024 року Голуб (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (далі відповідач), в якому, з урахуванням уточненого позову від 28.08.2024 року, просив суд:

- визнати протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо нарахування та виплати компенсації при звільненні з посади прокурора відділу нагляду з організації процесуального керівництва, підтримання обвинувачення в суді, додержання законів при виконанні судових рішень та координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності Військової прокуратури Південного регіону України за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки ОСОБА_1 виходячи з грошового забезпечення, розрахованого не на підставі ч.ч.3, 4 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням положень п.3-1 «Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, п.2 «Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №414, додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», (з урахуванням приписів примітки до цього Додатку)»;

- стягнути зі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на користь ОСОБА_1 65367,04 грн. як різницю між належним та фактично виплаченим розміром компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки;

- визнати протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з посади прокурора відділу нагляду з організації процесуального керівництва, підтримання обвинувачення в суді, додержання законів при виконанні судових рішень та координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності Військової прокуратури Південного регіону України за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки ОСОБА_1 виходячи з грошового забезпечення, розрахованого не на підставі ч.ч. 3, 4 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням положень п.3-1 «Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, п.2 «Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №414, додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», (з урахуванням приписів примітки до цього Додатку)»;

- стягнути зі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на користь ОСОБА_1 79311,68 грн. як різницю між належним та фактично виплаченим розміром одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він проходив військову службу в органах прокуратури та в період з 26 березня 2020 року по 10 вересня 2020 року йому нараховувалась заробітна платна у меншому розмірі, ніж це передбачено ч.1 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», якою визначено, що заробітна плата прокурора регулюється цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовим актами. Позивач зазначав, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року у справі №420/10462/20, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року йому виплачена одноразова грошова допомога при звільненні. Проте, як компенсація за невикористані дні відпустки, так і одноразова допомога при звільненні розраховані виходячи з грошового забезпечення, отримуваного позивачем перед звільненням, основою для якого був посадовий оклад у розмірі 5730 грн. Водночас, позивач вказував, що в іншій адміністративній справі, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31.03.2021 року у справі №420/967/21 визнана протиправною бездіяльність Військової прокуратури Південного регіону України, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення (заробітної плати) з 26 березня 2020 року по 10 вересня 2020 року в порядку та розмірах, передбачених ст.81 Закону України «Про прокуратуру». Враховуючи зміст рішення у справі №420/967/21, позивач вважав, що він має право на виплату недоотриманої компенсації за невикористані дні відпустки, частини одноразової допомоги при звільненні, але виходячи з грошового забезпечення, що розраховане з посадового окладу, кратного 15 прожитковим мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством, та додаткових видів грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо нарахування та виплати при звільненні компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки ОСОБА_1 виходячи з грошового забезпечення, розрахованого не на підставі ч.ч.3, 4 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням положень п.3-1 «Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, п.2 «Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №414, додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», (з урахуванням приписів примітки до цього Додатку);

- зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону провести перерахунок та виплату на користь ОСОБА_1 різницю між належним та фактично виплаченим розміром компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, виходячи з грошового забезпечення, розрахованого на підставі ч.ч.3, 4 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням положень п.3-1 «Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, п.2 «Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №414, додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», (з урахуванням приписів примітки до цього Додатку);

- визнано протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби ОСОБА_1 виходячи з грошового забезпечення, розрахованого не на підставі ч.ч.3, 4 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням положень п.3-1 «Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, п. 2 «Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №414, додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», (з урахуванням приписів примітки до цього Додатку);

- зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону провести перерахунок та виплату на користь ОСОБА_1 різницю між належним та фактично виплаченим розміром одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, виходячи з грошового забезпечення, розрахованого на підставі ч.ч. 3, 4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням положень п.3-1 «Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, п.2 «Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №414, додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», (з урахуванням приписів примітки до цього Додатку);

- в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Так, на думку апелянта, необґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для виплати позивачу компенсації при звільненні у вересні 2020 року за невикористані дні щорічної основної відпустки, дні додаткової відпустки, а також одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби виходячи з грошового забезпечення, розрахованого в порядку та розмірах, передбачених ч.ч.3, 4 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, що діяла до 19.09.2019).

Апелянт вказує, що враховуючи викладене та ту обставину, що оскільки за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31.05.2012 №505 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників органів прокуратури, не внесені, та на зазначений період оплата праці працівників військових прокуратур здійснювалася відповідно до цієї постанови Кабінету Міністрів України, у апелянта були відсутні повноваження самостійно встановити підвищений посадовий оклад та виплачувати відповідні кошти позивачу у спірному періоді, у тому числі компенсації при звільненні у вересні 2020 року за невикористані дні щорічної основної відпустки, дні додаткової відпустки, а також одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби виходячи з грошового забезпечення, розрахованого в порядку та розмірах, передбачених ч.ч.3, 4 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, що діяла до 19.09.2019), тобто поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників та у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

На думку апелянта, аналогічна правова позиція щодо застосування ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції до 19.09.2019) викладена у постановах Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 825/575/16, від 19.03.2020 у справі № 806/3314/17, від 09.09.2020 у справі № 807/1171/16 та від 27.10.2020 у справі № 826/18228/16, яка безпідставно не врахована судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення у цій справі.

Також апелянт вказує, що через чинність до 26.03.2020 року окремих положень п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, заробітна плата прокурорів регулювалася Постановою КМУ від 31.05.2021 №505. Але, вказані положення визнані були такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020. Тобто до 26.03.2020 року норми і положення ст.81 Закону України «Про прокуратуру» в частині порядку та розмірів заробітної плати (її складових) відповідно до чинного на той час законодавства на прокурорів не розповсюджувалися.

Апелянт звертає увагу на те, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак, на думку апелянта, проведення СП СО ПР перерахунку та виплата на користь ОСОБА_1 різниці між належним та фактично виплаченим розміром компенсації при звільненні у вересні 2020 року за невикористані дні щорічної основної відпустки, дні додаткової відпустки, а також одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби виходячи з грошового забезпечення, розрахованого в порядку та розмірах, передбачених ч.ч.3, 4 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, що діяла до 19.09.2019, яка не була чинною на час спірних правовідносин), чого безпідставно вимагає суд першої інстанції у цій справі, довільно тлумачивши норми матеріального права, суперечитиме ст.ст.19, 58 Конституції України та матиме наслідком незаконне витрачання бюджетних коштів.

До того, апелянт звертає увагу на те, що на дату звільнення позивача з посади в системі органів прокуратури відбувалися зміни, супроводжувані, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур. Зауважує апелянті на те, що виплата заробітної плати згідно зі ст.81 Закону України «Про прокуратуру» в цей період пов`язувалася саме із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Як наслідок, систему прокуратури України відповідно до ст.7 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 19.09.2019, що діяла на час спірних правовідносин) становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

При цьому ст.81 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок (за вислугу років, виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством). Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури (прокурора обласної прокуратури з коефіцієнтом 1,2).

У той же час, з урахуванням принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, п.3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX визначено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. При цьому за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури (Постанова від 31.05.2012 року №505).

Наказом Генерального прокурора від 08.09.2020 №414 днем початку роботи обласних прокуратур визначено 11.09.2020 року.

Однак, як зазначає апелянт, на час спірних правовідносин у період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року ОСОБА_1 до створеної 11.09.2020 року обласної прокуратури (на цей час СП СО ПР) через неуспішне проходження атестації переведений не був, оскільки 10.09.2020 року звільнений з посади прокурора відділу Військової прокуратури Південного регіону України, через що положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» не поширювалися на позивача як на працівника військової прокуратури. Відтак Закон №113-IX, який набрав чинності 25.09.2019 року, був чинним на час виникнення спірних правовідносин, через що підлягав застосуванню.

У вимірі обставин цієї справи і чинного законодавчого регулювання організації прокуратури України, апелянт вважає, що заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів обласних прокуратур, адже його туди на час спірних правовідносин не переводили. Водночас прирівнювати посадовий оклад позивача до прокурорів обласних прокуратур за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру суперечило б меті і вимогам Закону №113-ІХ.

Отже, позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах, на думку апелянта, застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505.

З огляду на викладене, з урахуванням ст.19 Конституції України СП СО ПР не мала повноважень (компетенції) діяти всупереч вимогам вказаного Закону № 113-IX та виплачувати працівникам військових прокуратур, у т.ч. ОСОБА_1 , в оспорюваний період заробітну плату в порядку та в розмірах, передбачених ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

При цьому апелянт вказує, що аналогічна правова позиція в частині поширення положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 19.09.2019) лише на працівників реформованої системи органів прокуратури міститься в постановах Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 826/17798/14, від 26.05.2022 у справі № 540/1268/21, від 14.07.2022 у справі № 160/13767/20, від 18.08.2022 у справі № 200/2499/21-а, від 24.05.2024 у справі № 160/22252/21 та інших.

З урахуванням наведеного, апелянт вважає, що під час визначення розміру окладу за посадою, яку займав ОСОБА_1 в спірний період (з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року) та, як наслідок, визначення розміру компенсації при звільненні у вересні 2020 року за невикористані дні щорічної основної відпустки, дні додаткової відпустки, а також одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, норми ч.ч.3, 4 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», в редакції, чинній на час спірних правовідносин (тобто після запровадження реформування системи органів прокуратури) також застосуванню не підлягали.

При цьому, апелянт звертає увагу, що СП СО ПР одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби нарахувала та виплатила ОСОБА_1 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.07.2021 року у справі №420/10462/20 у визначеному судом розмірі 90619,84 грн., що виключає протиправну бездіяльність відповідача з наведеного питання в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції від 06.11.2024 року. Однак суд першої інстанції, в порушення принципу офіційного з`ясування обставин у справі, належної правової оцінки цьому не надав, проігнорувавши відповідні аргументи відповідача.

Крім цього незрозумілим є посилання в оскаржуваному рішенні суду на постанову Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», що регулює порядок та розміри грошового забезпечення та її складових військовослужбовців, та постанову Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090, що регулює порядок та розміри надбавка за вислугу років військовослужбовцям, які необхідно врахувати СП СО ПР під час нарахування та виплати ОСОБА_1 частини заробітної плати з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року відповідно до ч.4 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», адже нарахування окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років військовослужбовцям вказаним Законом не передбачено.

Зокрема, редакція ст.81 Закону України «Про прокуратуру», яка була чинною на час спірних правовідносин (з 26.03.2020 року до 10.09.2020 року) не містить таких складових заробітної плати прокурора як надбавка за вислугу років військовослужбовцям, яка регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090 та оклад за військовим званням, який встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704. Відтак такі виплати прокурорам ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», в редакції, чинній на час спірних правовідносин, не передбачалися.

При цьому, на думку апелянта, під час прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції в цій справі, судом першої інстанції безпідставно не врахована правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 01.02.2021 у справі №240/11952/19, від 11.02.2021 у справах №200/3757/20-а та № 200/3774/20-а, від 14.04.2021 у справі №240/12309/20, відповідно до якої приписи примітки Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 застосуванню не підлягають, оскільки примітка до нормативно-правового акту носить інформаційний характер та не може містити норм права. Оцінку аргументам СП СО ПР з вказаного питання суд першої інстанції взагалі не надав.

Отже, оскільки на час спірних правовідносин у період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року ОСОБА_1 до створеної 11.09.2020 року обласної прокуратури (на цей час СП СО ПР) переведений не був та, як наслідок, йому на зазначений період оплата праці здійснювалася відповідно до Постанови від 31.05.2012 №505, відсутні підстави для нарахування та невиплати йому грошового забезпечення (заробітної плати) за цей період в порядку та розмірах, передбачених ч.4 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції станом на 01.01.2019, яка не була чинною на час спірних правовідносин).

Таким чином, на думку апелянта, суд першої інстанції всупереч ст.9 КАС України неповно з`ясував усі обставини справи, щодо наявності підстав для виплати позивачу компенсації при звільненні у вересні 2020 року за невикористані дні щорічної основної відпустки, дні додаткової відпустки, а також одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби виходячи з грошового забезпечення, розрахованого в порядку та розмірах, передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, що діяла до 19.09.2019), через що зробив висновок, який не відповідає обставинам справи № 420/26261/24.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що доводи, якими обґрунтовані вимоги апеляційної скарги, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону не наводила у запереченнях на позовну заяву в суді першої інстанції, що свідчить про недобросовісну процесуальну поведінку апелянта.

При цьому позивач зауважує, що доводи апеляційної скарги є суперечливими та фактично спростовують можливість їх застосування та у подальшому скасування судового рішення у справі № 420/26261/24.

Позивач вважає безпідставним посилання апелянта на положення трудового законодавства, яким передбачена можливість Кабінету Міністрів України визначати умови та розміри оплати праці працівників державного сектору економіки через іншу сферу дії відповідних приписів, які не мають жодного відношення до правового статусу прокурора.

Крім того, позивач зауважує, що апелянт проявляє недоброчесність, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 14.03.2018 у справі № 825/575/16, від 19.03.2020 у справі № 806/3314/17, від 09.09.2020 у справі № 807/1171/16 та від 27.10.2020 у справі № 826/18228/16, які, за його словами, містять висновки, що оскільки за період з 26.03.2020 по 10.09.2020 Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31.05.2012 № 505 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників органів прокуратури, не внесені, та на зазначений період оплата праці працівників військових прокуратур здійснювалася відповідно до цієї постанови Кабінету Міністрів України, у відповідача відсутні повноваження самостійно встановити підвищений посадовий оклад та виплачувати відповідні кошти позивачу у спірному періоді в порядку та розмірах, передбачених ч. 4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції станом на 01.01.2019). Позивач звертає увагу на те, що більшість з названих апелянтом постанов Верховним Судом прийнята раніше спірного періоду (26.03.2020- 10.09.2020), а тому апріорі не може містити висновки, релевантні обставинами цієї справи. Оскільки у тих спірних відносинах про рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 мова не йшла.

Єдине з чим позивач погоджується з апелянтом це те, що до 26.03.2020 року норми і положення ст.81 Закону України «Про прокуратуру» в частині порядку та розмірів заробітної плати (її складових) відповідно до чинного на той час законодавства на прокурорів не розповсюджувалися, але позивач вказує, що за більш ранній період (до 26 березня 2020 року) вимоги не заявлялися.

Позивач зазначає, що, як свідчать обставини справи, наказом Генерального прокурора від 08.09.2020 року №414, опублікованого в газеті Верховної Ради України «Голос України» 09.09.2020 року, днем початку роботи обласних прокуратур визначено 11.09.2020 року.

Виходячи зі спірних правовідносин, позивач вказує, що він ніколи не стверджував, що має право на визначення його посадового окладу як прокурора обласної прокуратури, оскільки він до неї ніколи не переводився, а тому об`єктивно він не підпадав під сферу дії Закону України «Про прокуратуру» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» і апелянт про це зазначає. Водночас неприпустимою є ситуація, за якої виплачувати заробітну плату прокурору, керуючись постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2021 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» неможливо через невідповідність такого правового регулювання суспільних відносин конституційним приписам, проте й Закон України «Про прокуратуру» в редакції від вересня 2019 року на відносини з Позивачем ще не поширюється.

Позивач зауважує, що ніколи не просив поширити на нього приписи Закону України «Про прокуратуру» у редакції від 19 вересня 2019 року, а відповідно не стверджував про своє право на отримання заробітної плати виходячи з посадового окладу, кратного 18 прожитковим мінімумам, встановлених законодавством для працездатних осіб (15 * 1,2), а отже, доводи апелянта у цій частині є неналежними.

Заперечує позивач і доводи апелянта про неможливість включення до заробітної плати, яка враховується при визначенні розміру компенсації за дні невикористаної відпустки та допомоги при звільненні, надбавки за вислуги років та окладу за військовим званням, оскільки відповідно до ч.2 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

При цьому, позивач вказує, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28 вересня 2023 року по справі №640/21215/19 зауважив, що військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять військову службу відповідно до Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України. Таким чином, на військовослужбовців на посадах прокурорів військових прокуратур поширювалися положення Закону № 1697-VІІ (до змін внесених Законом №113-ІХ). Водночас призначення, звільнення та вирішення інших питань, пов`язаних з проходженнями ними військової служби, у тому числі стосовно соціальних гарантій, пенсійного, медичного забезпечення здійснювалося відповідно до вимог Закону № 2232-ХІІ та інших законодавчих актів України, які передбачають такі гарантії й види забезпечення для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

За наведених обставин, позивач вказує, що має він право на перерахунок відповідних спірних виплат, виходячи з його грошового забезпечення, визначеного відповідно до ч.ч.3, 4 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції станом на 01.01.2019 року), положень п.3-1 «Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704, п. 2 «Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року №414, додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», (з урахуванням приписів примітки до цього Додатку).

При цьому, щодо доводів апелянта стосовно постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» позивач зауважує, що обґрунтування протиправності дій апелянта пов`язане не просто зі змістом Додатку 14 та приміток до нього, а з тією обставиною, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб». А, отже, з 29.01.2020 року, тобто з дня набрання законної сили рішенням у справі №826/6453/18, пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» втратив чинність та була відновлена дія п. 4 постанови №704 у первісній редакції, тобто в редакції, що передбачає визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

Враховуючи те, що для розрахунку суми компенсації за дні невикористаної відпустки та допомоги при звільненні підлягає врахуванню і заробітна плата позивача за період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року то позивач має право на визначення розміру окладу за військовим (спеціальним) званням з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, як це передбачено додатком 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» (з урахуванням приписів примітки до цього Додатку).

Заперечуючи доводи апеляційної скарги щодо стягнення судом на користь позивача компенсації за дні невикористаної відпустки та допомоги при звільненні, позивач зазначає, що дійсно, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.07.2021 року у справі №420/10462/20 на користь ОСОБА_1 стягнуто 90619,84 грн. в якості відповідної грошової допомоги і про це йшлося у позовній заяві у справі №420/26261/24. Проте у справі №420/10462/20 предметом спору було невизнане право позивача на відповідну допомогу, підтверджене названим судовим рішенням, а тому розрахунок суми такої допомоги у суді не оспорювався. Останній був проведений, виходячи з фактично виплаченого грошового забезпечення ОСОБА_1 у період служби. Крім того, у процесі розгляду справи №420/10462/20 відповідач самостійно доплатив ОСОБА_1 недоотриману суму компенсації, а тому суд це питання не вирішував. Проте, враховуючи, що судовими рішеннями у справі №420/967/21 відновлено права позивача на грошове забезпечення у розмірі, визначеному законом, то ОСОБА_1 має право на отримання всіх виплат у сумах, розрахованим виходячи з належного грошового забезпечення. У цьому сенсі, на думку позивачу, що механізм розрахунку та виплати як одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби (Розділ XXXII), так і компенсації за всі невикористані дні відпустки (Розділ XXXI) визначається Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, а отже є різновидами грошового забезпечення військовослужбовця. Таким чином, сам факт існування судового рішення у справі № 420/10462/20 жодним чином не спростовує вимог ОСОБА_1 , які стосуються виплати різниці між належною та фактично виплаченою одноразовою допомогою при звільненні з військової служби.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що з 10.09.2020 року ОСОБА_1 (виключений зі списків особового складу Військової прокуратури Південного регіону України, всіх видів забезпечення) звільнений з посади прокурора відділу нагляду з організації процесуального керівництва, підтримання обвинувачення в суді, додержання законів при виконанні судових рішень та координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності Військової прокуратури Південного регіону України. Вказаний факт учасниками справи не оспорюється.

На дату звільнення позивача з посади в системі органів прокуратури відбувалися зміни, супроводжувані, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур.

Також учасниками справи не оспорюється і той факт, що звільнення позивача відбулось до створення 11.09.2020 року обласної прокуратури (на цей час Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону) до якої він не був переведений через неуспішне проходження атестації, та 10.09.2020 року звільнений з посади прокурора відділу Військової прокуратури Південного регіону України.

Відповідно до матеріалів справи (а.с.29) при звільненні позивачу нарахована та виплачена, окрім іншого компенсація відпустки.

В межах справи №420/10462/20 рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.07.2021 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.10.2021 року, вирішений спір між ОСОБА_1 та Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо протиправності дій прокуратури стосовно несвоєчасного та не в повному обсязі розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .. В межах цієї справи суд вирішував позовні вимоги, з урахуванням їх уточнення, щодо стягнення з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на користь ОСОБА_1 193043,44 грн., з яких 90619,84 грн. одноразова грошова допомога при звільненні у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, 102423,60 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 вересня 2020 року до 09 жовтня 2020 року. Вказані позовні вимоги були задоволені частково.

Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.07.2021 року у справі №420/10462/20 були визнані протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні та зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 90619,84 грн., у задоволені інших позовних вимог було відмовлено.

Також, в межах справи №420/967/21, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31.03.2021, зміненим у мотивувальній частині постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021, вирішений спір між ОСОБА_1 та Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо не нарахування та не виплати грошового забезпечення (заробітної плати) з 26 березня 2020 року по 10 вересня 2020 року в порядку та розмірах, передбачених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням положень п. 3-1 «Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, п. 2 «Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №414, додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», (з урахуванням приписів примітки до цього Додатку).

Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31.03.2021 року у справі №420/967/21, позов був задоволений: визнана протиправною бездіяльність Військової прокуратури Південного регіону України, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення (заробітної плати) з 26 березня 2020 року по 10 вересня 2020 року в порядку та розмірах, передбачених ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»; зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону провести перерахунок та виплату грошового забезпечення (заробітної плати) з урахуванням проведених виплат ОСОБА_1 у період його служби на посаді прокурора відділу нагляду з організації процесуального керівництва, підтримання обвинувачення в суді, додержання законів при виконанні судових рішень та координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності Військової прокуратури Південного регіону України з 26 березня 2020 року по 10 вересня 2020 року відповідно до п.3-1 «Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704, п.2 «Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року №414, додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», (з урахуванням приписів примітки до цього Додатку).

Вирішуючи спір у справі №420/26261/24, суд першої інстанції виходив з того, що розмір компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки, а також розмір одноразової грошової допомоги також мають бути розраховані виходячи з розміру посадового окладу прокурора та з урахуванням коефіцієнту 1,2, оскільки в період з 26.03.2020 року по 10.09.2020 року заробітна плата позивача підлягала розрахунку у відповідності до ч.ч.3,4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», що діяла до внесення змін Законом № 113- ІХ та згідно з якою посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а прокурора регіональної прокуратури - 1,2.

Також суд першої, відмовляючи у стягненні конкретної суми, виходи в з того, що визначення конкретної суми компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки, а також розміру одноразової грошової допомоги є дискреційним повноваженням відповідача, на якого суд покладає обов`язок нарахувати та виплатити відповідну компенсацію.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Як вбачається з уточненої позовної заяви предметом спору в цій справи є протиправні дії апелянта які полягають в тому, що суми компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки, а також розміру одноразової грошової допомоги при звільненні не були розраховані з грошового забезпечення, розрахованого на підставі ч.ч.3, 4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням положень п.3-1 «Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, п. 2 «Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №414, додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», (з урахуванням приписів примітки до цього Додатку)».

При цьому, в якості відновлення порушеного на думку позивача права, позивач просив стягнути з відповідача 65367,04 грн. як різницю між належним та фактично виплаченим розміром компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, та 79311,68 грн. як різницю між належним та фактично виплаченим розміром одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

Отже, спірним питанням є застосування на час звільнення (10.09.2020 року) положення частини третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII (надалі Закон №1697-VII) з врахуванням рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 до прокурорів, які не пройшли атестацію.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали дозвіл на вчинення певних дій та в наступному діяли виключно в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.

Правове регулювання оспорюваних позивачем питань щодо виплати заробітної плати, пов`язане зі спеціальним Законом України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури) (далі - Закон №113-ІХ), що набрав чинності 25 вересня 2019 року, яким передбачена переатестація прокурорів. Отже, на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі, діяла нова редакція статті 81 Закону №1697-VII.

Сам Закон №113-ІХ визначає умови переведення прокурорів, процедуру проходження атестації і відповідно порядок оплати праці прокурорів на період проведення їх атестації.

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Отже, правовий статус зазначених вище прокурорів, який вони мали до набрання чинності цим Законом, характеризується і державними гарантіями щодо виплати заробітної плати з відповідних джерел фінансування. Тобто правове регулювання оплати праці, яке існувало до прийняття спеціального Закону №113-ІХ здійснювалося у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз приписів Закон №113-ІХ, дозволяє зробити висновок, що на зазначений період (тобто, до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури) оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (надалі - постанова КМУ №505), яка була чинною станом на 10.09.2020.

Згідно з пунктами 1, 2, 6 постанови КМУ №505 затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: 1) установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці.

Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримують заробітну плату згідно зі статтею 81 Закону №1697-VII зі змінами, внесеними Законом №113-IX.

Колегія суддів, звертає увагу, що положеннями пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи непроходження атестації.

Тому прирівняння посадового окладу позивача до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в ці установи, суперечить вимогам Закону №113-IX.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі №540/1268/21.

Стосовно застосування рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі №6-р/2020, яким було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VII зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, сформульованої у цьому рішенні (абзаці одинадцятий підпункту 2.2 пункту), заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом.

Таким чином, Конституційний Суд України дав тлумачення статті 81 Закону №1697-VII зі змінами, в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, яка водночас відповідно до іншого рішення КСУ від 18.06.2020 №5-р(ІІ)/2020 вказує на те, що за новим конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.

Конституція України, як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах від 21 вересня 2021 року у справі №160/6204/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №560/4176/19, від 26 листопада 2021 року у справі №200/14545/19-а, віднесла прокурорів у розділ правосуддя, змінила характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадила нові принципи в проведенні оцінювання прокурорів. Таке оцінювання було визначено на законодавчому рівні відповідно до Закону №113-IX і стосувалось без винятку усіх прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

Тобто рішення КСУ від 06.03.2020 у справі №6-р/2020, на яке посилався позивач в межах іншої справи, зокрема №420/967/21, яке покладене в основу доводів позовних вимог у справі яка переглядається апеляційним судом (420/26261/24), стосується приписів статті 81 №1697-VII зі змінами, офіційне тлумачення яких здійснено в розумінні статті 131-1 Основного Закону України і пов`язане з організацією і порядком діяльності прокуратури нової якості - функцією кримінального обвинувачення та проведення кадрового перезавантаження через оцінювання прокурорів. А тому застосування статті 81 №1697-VII зі змінами в редакції Закону №113-ІХ без обмежень у цій справі, пов`язується із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону №113-ІХ).

Сторони у справі не заперечують той факт, що позивач не був переведений в «новоутворену»/«оновлену» прокуратуру через неуспішне проходження атестації, та 10.09.2020 року звільнений з посади прокурора відділу Військової прокуратури Південного регіону України.

Отже, позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови КМУ №505.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року справі №826/18228/16, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/1874/19, від 26 травня 2022 року у справі №540/1268/21, від 14 липня 2022 року у справі №240/1984/21.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, належним чином установивши фактичні обставини справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій щодо не нарахування та не виплати позивачу сум компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки, а також розміру одноразової грошової допомоги при звільненні розрахованих з грошового забезпечення, на підставі ч. ч. 3, 4 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» та зобов`язання провести нарахування та виплату вказаних сум.

За наведених підстав, колегія суддів, погоджується із доводами апелянта, та вважає помилковим посилання як позивача так і суду першої інстанції, на судові рішення в інших справах, зокрема №420/10462/20 та №420/967/21, в частині застосування приписів статті 81 Закону України «Про прокуратуру» при обчисленні заробітної плати (грошового забезпечення) ОСОБА_1 за період з 26.03.2020 року до 10.09.2020 року, оскільки такі висновки не є наперед обов`язковими для суду, враховуючи усталену правову позицію Верховного Суду з цього питання, зокрема і з урахуванням рішення КСУ від 06.03.2020 у справі №6-р/2020.

Додатково колегія суддів зазначає, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.07.2021 року, яке набрало законно сили 27.10.2021 року, ОСОБА_1 судом був обрахований розмір одноразової грошової допомоги при звільненні та визначена сума цієї допомоги - 90619,84 грн. При цьому, як вбачається з мотивувальної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.07.2021 року від 26.07.2021 року обрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні суд першої інстанції провів без застосування ч. ч. 3, 4 ст.81 Закону України «Про прокуратуру».

Враховуючи зміст позовної заяви, уточненої позовної заяви у справі, яка переглядається апеляційним судом (420/26261/24), позивач позовні вимоги обґрунтовані на підставі, зокрема і рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.03.2021 року у справі №420/967/21, зміненого у мотивувальній частині постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 року.

Як зазначено в мотивувальній частині постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 у справі №420/967/21, грошове забезпечення військовослужбовця органу прокуратури нараховувалось та виплачувалось відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов праці працівників прокуратури» від 31.05.2012 року №505, постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704, Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090, постанови Кабінету Міністрів України «Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці» від 15.06.1994 року №414.

Також апеляційний суд в постанові від 07.07.2021 року у справі №420/967/21 зазначив, що спірним питанням у цій справі є нарахування позивачу грошового забезпечення (заробітної плати), виходячи із розміру посадового окладу, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505, та не застосування для обрахунку посадового окладу положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». При цьому нарахування інших виплат, передбачених постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704, Порядком виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090, постановою Кабінету Міністрів України «Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці» від 15.06.1994 року №414, не оспорювалось.

При цьому, ані уточнений позов, ані оскаржуване рішення суду першої інстанції від 06.11.2024 року у справі №420/26261/24 не містять відомостей в чому саме полягає недотримання відповідачем вимог передбачених постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704, Порядком виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090, постановою Кабінету Міністрів України «Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці» від 15.06.1994 року №414, адже в межах іншої справи №420/967/21 дотримання прокуратурою цих норм ОСОБА_1 не оспорювалось.

Стосовно вимоги ОСОБА_1 у справі, яка переглядається апеляційним судом (420/26261/24), щодо застосування, окрім іншого, додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», (з урахуванням приписів примітки до цього Додатку)», яка була задоволена судом першої інстанції колегія суддів зазначає таке.

У примітці до додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, на час виникнення спірних правовідносин (10.09.2020), зазначалось, що «Оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі коли розмір окладу визначений у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище - заокруглюються до десяти гривень».

Проте, примітка до додатку не є правовою нормою, а лише є роз`яснення обрахунку, проте, як застереження стосовно того, що посадовий оклад має бути «не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року», жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів відповідно до постанови КМУ №704 від 30.08.2017.

За наведених обставин, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для зобов`язання апелянта провести перерахунок сум компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки, а також розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням положень п.3-1 «Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704, п.2 «Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року №414, додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», (з урахуванням приписів примітки до цього Додатку)».

Відповідно до ст.242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення - скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст.ст.311, 315, п.4 ч.1 ст.317, ст.ст.321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про визнання дій протиправними, стягнення недоплаченої суми компенсації за дні невикористаної відпустки та одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька