Справа № 280/8266/24
Суддя: Коршун А.О.
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 березня 2025 року м. Дніпросправа № 280/8266/24
Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Коршуна А.О. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги - Державної судової адміністрації України; - Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.11.2024р. у справі №280/8266/24
за позовом:ОСОБА_1
до: про:1. Державної судової адміністрації України; 2. Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

03.09.2024р. ОСОБА_1 за допомогою засобів системи «Електронний суд» звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі ТУ ДСА в Запорізькій області) та Державної судової адміністрації України (далі ДСА України), про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії / а.с. 1-9/.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 09.09.2024р. ОСОБА_1 поновлено строк на звернення до суду та за вищезазначеним адміністративним позовом відкрито провадження у справі №280/8266/24 і справу призначено до судового розгляду /а.с. 47-48/.

Позивачка, посилаючись у адміністративному позові, на те, що вона є суддею Пологівського районного суду Запорізької області, внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації в України м. Пологи Запорізької області було окуповано та з 04.03.2022р. роботу Пологівського районного суду Запорізької області зупинено, рішенням Голови Верховного Суду від 29.07.2022р. її відряджено до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя і наказом голови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя її з 08.08.2022р. зараховано до штату цього суду, та відповідним наказом голови суду від 05.10.2023р. їй встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу. Протягом 2021р.,2022р, 2023р. та з 01.01.2024р. вона отримувала суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення у меншому розмірі ніж це передбачено чинним законодавством України. Питання виплати суддівської винагороди регулюється ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VII від 02.06.2016р., а норми інших законодавчих актів до правовідносин щодо виплати суддівської винагороди застосовуватись не можуть, тому вважає, що дії ТУ ДСА в Запорізькій області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період 2021р.,2022р.,2023р. та з 01.01.2024р. із застосуванням для обчислення її розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102грн. є протиправними , як і бездіяльність ДСА України щодо незабезпечення фінансування виплати їй суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за цей період з включенням всіх передбачених законодавством нарахувань виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі у 2021 році 2270,00 грн., у 2022 році 2481,00 грн., у 2023 році 2684,00 грн., у 2024р. - 3028грн. Позивач зазначила, що такі дії ТУ ДСА в Запорізькій області порушують її права та охоронювані законом інтереси, що і обумовило її звернення до суду із цим позовом у якому вона просила суд: - визнати протиправними дії ТУ ДСА в Запорізькій області щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021р. обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102,00 грн.; - зобов`язати ТУ ДСА в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату належної позивачу суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021р. по 31.12.2021р., з 01.01.2022р. по 31.12.2022р., з 01.01.2023р. по 31.12.2023р., та з 01.01.2024р. з включенням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2021 році 2270,00 грн., у 2022 році 2481,00 грн., у 2023 році 2684,00 грн., у 2024р. 3028грн.; - зобов`язати ДСА України здійснити фінансування ТУ ДСА в Запорізькій області для проведення належної виплати належної позивачці суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021р. по 31.12.2021р., з 01.01.2022р. по 31.12.2022р., з 01.01.2023р. по 31.12.2023р., та з 01.01.2024р. з включенням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2021 році 2270,00 грн., у 2022 році 2481,00 грн., у 2023 році 2684,00 грн., у 2024р 3028грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.11.2024р. у справі № 280/8266/24 адміністративний позов задоволено частково. / а.с.1110-114/.

Відповідачі - ТУ ДСА в Запорізькій області та ДСА України, не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції подали апеляційній скарги, за якими судом апеляційної інстанції було відкрито апеляційне провадження, витребувано з суду першої інстанції матеріали справи №280/8266/24, які надійшли до суду апеляційної інстанції 13.01.2025р., та 25.02.2025р. судом апеляційної інстанції справу №280/8266/24 призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження з 11.03.2025р, про що повідомлено учасників справи.

Відповідачі, посилаючись у апеляційних скаргах на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи зроблено висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до прийняття судом рішення у цій справі з порушенням норм чинного матеріального та процесуального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції від 14.11.2024р. у цій справі та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні вимог адміністративного позову у повному обсязі.

Позивач, у письмових запереченнях на апеляційні скарги, заперечувала проти доводів апеляційних скарги та посилаючись на те, що судом першої інстанції постановлено обґрунтоване рішення у цій справі просила апеляційні скарги відповідачів залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції від 14.11.2024р. залишити без змін.

Відповідно ч. 5 ст. 250 КАС України що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали адміністративної справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанції встановлено, та підтверджено судом апеляційної інстанції, та не заперечувалось учасниками справи під час її розгляду судом, що ОСОБА_1 , позивач у справі призначена на посаду судді Пологівського районного суду Запорізької області, внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації в України м. Пологи Запорізької області було окуповано та з 04.03.2022р. роботу Пологівського районного суду Запорізької області зупинено , рішенням Голови Верховного Суду від 29.07.2022р. її відряджено до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя і наказом голови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя позивачку з 08.08.2022р. зараховано до штату цього суду, та відповідним наказом голови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05.10.2023р. позивачці встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу, та у період з 01.01.2021р. по 31.12.2021р., з 01.01.2022р. по 31.12.2022р., з 01.01.2023р. по 31.12.2023р., та з 01.01.2024р. по 31.10.2024р. їй відповідачем ТУ ДСА в Запорізькій області, нараховувалась та виплачувалась суддівська винагорода та допомога на оздоровлення із застосуванням розміру прожиткового мінімуму 2102 грн. / а.с.13-17,19-26,28-34/.

Позивач вважаючи, що оскільки змін до Закону Законом України «Про судоустрій і статус суддів» в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період з 01.01.2021р. по 31.12.2021р., з 01.01.2022р. по 31.12.2022р., з 01.01.2023р. по 31.12.2023р., та з 01.01.2024р., а також до Закону України «Про прожитковий мінімум» №966-ХІV від 15.07.1999р. (далі Закон № 966-XIV) щодо визначення прожиткового мінімуму не було внесено, тому законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає та відповідно для спірних відносин спеціальними є норми ст.135 Закону Законом України «Про судоустрій і статус суддів», які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Законів України Законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік», «Про Державний бюджет України на 2024 рік».

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, виходив з того, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановленого на 1 січня відповідного року, на іншу розрахункову величину (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102грн.), яка Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016р. (далі Закон №1402-VIII) не передбачена, є неправомірною, а тому наявні законні підстави для задоволення позовних вимог.

Перевіряючи правомірність та законність судового рішення суду першої інстанції, з урахуванням підстав, за якими заявник апеляційної інстанції просить його визначити незаконним та скасувати, колегія суддів виходить з наступного.

Так, приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі Закону №1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Положеннями ст. 4 Закону №1402-VIII визначено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За нормами частини 2 цієї статті суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII, яка згідно з рішенням Конституційного Суду України №4-р/2020 від 11.03.2020р. діє в редакції ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р. за №1774-VIII, базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Прожитковий мінімум, відповідно до ст. 1 Закону № 966-XIV, це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Положеннями ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020р. №1082-ІХ передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2189 грн., з 1 липня 2294 грн., з 1 грудня 2393 грн., а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 1921 грн., з 1 липня 2013 грн., з 1 грудня 2100 грн.; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2395 грн., з 1 липня 2510 грн., з 1 грудня 2618 грн.; працездатних осіб: з 1 січня 2270 грн., з 1 липня 2379 грн., з 1 грудня 2481 грн; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами: з 1 січня 2102 грн.; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 1 січня 1600 грн.; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 1769 грн., з 1 липня 1854 грн., з 1 грудня 1934 грн..

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021р. №1928-IX, установлено у 2022р. прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2393грн., з 1 липня 2508грн., з 1 грудня 2589грн., а для основних соціальних і демографічних груп населення, а саме: працездатних осіб: з 1 січня 2481грн., працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня 2102грн..

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022р. №2710-IX установлено з 1 січня 2023р. прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2589грн., а для основних соціальних і демографічних груп населення, а саме: працездатних осіб 2684грн.; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102грн..

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023р. № 3460-IX установлено з 1 січня 2024р. прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920грн., а для основних соціальних і демографічних груп населення, а саме: працездатних осіб 3028 грн.; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102грн..

Аналізуючи вищезазначене колегія суддів зазначає, що законодавцем фактично було розширено перелік основних соціальних і демографічних груп населення та встановлено окремі розміри прожиткового мінімуму для суддів, оплата праці яких регулюється спеціальним законів. При цьому, розмір прожиткового мінімуму для вказаної категорії осіб встановлено у розмірі меншому, ніж прожитковий мінімум для працездатних осіб.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що будь-які обмеження суддівської винагороди іншими нормативно-правовими актами окрім Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не можуть бути застосовані до позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права і Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України в п.4.1 рішення від 11.03.2020р. у справі №4-р/2020 з посиланням в тому числі на норми міжнародного права зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24.06. 1999р. №6-рп/99, від 20.03.2002р. №5-рп/2002, від 01.12.2004р. №19-рп/2004, від 11.10.2005р. №8-рп/2005, від 18.06.2007р. №4-рп/2007, від 22.05.2008р. №10-рп/2008, від 03.06.2013р. №3-рп/2013, від 19.11.2013р. №10-рп/2013, від 08.06.2016р. №4-рп/2016, від 04.12.2018р. №11-р/2018, від 18.02.2020р. №2-р/2020).

Конституційний Суд України послідовно зазначав, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24.06.1999р. №6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 03.06.2013р. № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту З мотивувальної частини Рішення від 04.12.2018р. №11-р/2018).

Відповідно до п. 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001р. №1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 09.12.2019р. №969/2019 (надалі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч.1 ст.124 Основного Закону України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

За таких обставин при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно нормам Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

При цьому Законами України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020р. №1082-ІХ, «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021р. №1928-IX та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022р. №2710-IX, «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023р. № 3460-IX, як і будь-яким іншим діючим нормативно-правовими актами, не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права:

- ч.2 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами;

- ст. 130 Конституції України, яка визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій;

- ст. 1 ЗУ «Про прожитковий мінімум», яка встановлює перелік до основних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до ч.1-4 ст.7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що положення Законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020р. №1082-ІХ, «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021р. №1928-IX, «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022р. №2710-IX та «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023р. № 3460-IX в частині застосування до розрахунку суддівської винагороди розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб 2102грн. не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що необхідно застосувати до спірних правовідносин норми Конституції України як норми прямої дії.

Поряд з цим Закони України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020р. №1082-ІХ, «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021р. №1928-IX, «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022р. №2710-IX та «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023р. № 3460-IX фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена ч.2 ст.130 Конституції України і ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2102грн.) і є неправомірною.

Аналогічна правова позиція викладена та узгоджується із практикою застосування норм матеріального права під час вирішення подібних спірних правовідносин Верховним Судом та з його висновками викладеними у постановах від 10.11.2021р. у справі за №400/2031/21 та від 30.11.2021р. у справі за №360/503/21, від 16.08.2021р. у справі за №400/1239/21, від 27.07.2023р. у справі за №240/3795/22.

Сукупний аналіз положень ст. ст. 148,149 Закону №1402-VIII у системному взаємозв`язку із положеннями ст. 22 Бюджетного кодексу України, дають можливість зробити висновок про те, що головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є ДСА України, а ТУ ДСА в Запорізькій області здійснює свої повноваження в частині виплати суддівської винагороди в межах бюджетних коштів визначених саме головним розпорядником яким є ДСА України, тобто в межах асигнувань, які ДСА України затвердила в його кошторисі на 2021-2024рр.

Під час розгляду цієї справи, як судом першої інстанції так і апеляційним судом, відповідачем ДСА України, в порушення вимог ст. 77 КАС України, не було надано суду доказів щодо виконання ним своїх повноважень в частині забезпечення виплати позивачу суддівської винагороди, обчисленої із урахуванням прожиткового мінімуму у 2021 році - 2270,00 грн., у 2022 році - 2481,00 грн., у 2023 році - 2684,00 грн. та у 2024р. 3028грн. .

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність заміни гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена, і невиплата позивачу суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення в повному обсязі протягом спірного періоду пов`язана з бездіяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду; ст. 148 Закону №1402-VIII) як суб`єкта владних повноважень, бездіяльністю якого порушено права позивача, що свідчить про наявність підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

При цьому враховуючи предмет спору цій справі та встановлені фактичні обставини справи колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час обрання ефективного способу захисту порушеного права позивача зробив правильний висновок стосовного того, що з метою ефективного захисту прав позивача у справі необхідно зобов`язати ТУ ДСА в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021р. по 31.12.2021р., з 01.01.2022р. по 31.12.2022р., з 01.01.2023р. по 31.12.2023р., та з 01.10.2024р. по 31.10.2024р. з включенням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2021 році 2270,00 грн., у 2022 році 2481,00 грн., у 2023 році 2684,00 грн., у 2024р. 3028грн., з урахуванням раніше виплачених сум ( з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті з огляду на те, що справляння і сплата податків і зборів із заробітної плати є відповідним обов`язком роботодавця) і з урахуванням того, що фінансове забезпечення діяльності органів судової влади, у межах повноважень, установлених законом здійснює саме ДСА України, то співвідповідача у справі необхідно зобов`язати здійснити фінансування виплати належної позивачу суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2021р. по 31.12.2021р., з 01.01.2022р. по 31.12.2022р., з 01.01.2023р. по 31.12.2023р., та з 01.01.2024р. по 31.10.2024р. з включенням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2021 році - 2270,00 грн., у 2022 році - 2481,00 грн., у 2023 році - 2684,00 грн., з урахуванням раніше виплачених сум, при цьому судом першої інстанції правильно визначено період за який необхідно здійснити нарахування та виплату позивачці суддівської винагороди з урахуванням наявних у справі доказів щодо проведених позивачу виплат з 01.01.2021р. по 31.10.2024р. / а.с. 29-34, 88 зворотна сторона, 107/

Щодо доводів апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, то на думку колегії суддів викладені у апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення заявлених позивачем у справи вимог, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права, які регулюють саме ці правовідносини, та постановив правильне рішення про часткове задоволення заявлених позивачем вимог, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними у справі доказами, і оскільки під час апеляційного розгляду справи не було встановлено будь-яких порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які б потягли за собою наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, вважає необхідним рішення суду першої інстанції від 14.11.2024р. у цій справі залишити без змін, а апеляційні скарги відповідачів залишити без задоволення, оскільки доводи, які викладені у апеляційних скаргах, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державної судової адміністрації України та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.11.2024р. у справі №280/8266/24 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки встановлені ст. 329, 331 КАС України.

Постанову виготовлено та підписано 13.03.2025р.

Головуючий - суддя А.О. Коршун

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов