Справа № 140/1198/25
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року ЛуцькСправа № 140/1198/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій, скасування рішення, стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) (далі військова частина НОМЕР_1 , відповідач) з наступними позовними вимогами:

1) визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України №31 від 05.01.2025;

2) стягнути з Державного бюджету України матеріальну шкоду в розмірі 54 294 (п`ятдесят чотири тисячі двісті дев`яносто чотири) грн 93 коп.;

3) стягнути з Державного бюджету України моральну шкоду в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.01.2025 на пункті пропуску «Ягодин» було винесено рішення про відмову в перетині державного кордону України ОСОБА_1 .

Рішенням начальника кінологічної групи відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » лейтенанта ОСОБА_2 про відмову в перетинанні державного кордону України за №31 від 05.01.2025 ОСОБА_1 відмовлено у виїзді з України у зв`язку із відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтвердити мету своєї поїздки.

Позивач категорично не погоджується з діями посадової особи відповідача та рішенням про відмову у перетині державного кордону України, оскільки вважає, що має право на перетин державного кордону у встановленому законом порядку, тому звернувся до суду через свого представника з даною позовною заявою.

Ухвалою суду від 10.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача позовних вимог не визнав. В обґрунтування цієї позиції зазначив, що позивачем на паспортний контроль на підтвердження відстрочки від призову під час мобілізації не надано жодного документа. Військовий квиток пред`явлений на паспортний контроль не містить відмітки про надання відстрочки, а довідка ІНФОРМАЦІЯ_4 не є військово-обліковим документом.

Крім того представник відповідача зазначив, що враховуючи норми чинного законодавства особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації мають право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану. Проте для реалізації такого права вказана обставина повинна бути підтверджена належними доказами та документами.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну регулює Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», стаття 3 якого визначає порядок перетинання громадянами України державного кордону України. Згідно абзацу 3 статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

На виконання зазначеної норми постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995. №57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі Порядок №57)

Відповідно до п. 2-6 Порядку №57 жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, дійсно мають право на перетин державного кордону на виїзд з України, однак, доказів, що позивач відноситься до даної категорії громадян не надав, а тому відповідач правомірно відмовив у дозволі на його перетин.

Разом з тим, військова частина НОМЕР_1 зауважує, що рішення про відмову №31 від 05.01.2025 винесене уповноваженою особою, відповідно до ст. 19 Конституції України та станом на сьогодні є чинним та не скасованим (інші відомості в ІНФОРМАЦІЯ_5 відсутні).

Оскільки, дії уповноважених службових осіб НОМЕР_2 прикордонного загону є правомірними та такими, що вчинені в межах та у спосіб, визначені Конституцією та Законами України, підстави для задоволення вимог, щодо відшкодування матеріальної шкоди відсутні.

Представник ВЧ НОМЕР_1 вважає, що дії відповідача не завдали моральної шкоди. Також, не наведено та не надано позивачем доказів співмірності розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, які б співвідносились із засадами розумності та справедливості.

Відтак, така вимога не підлягає задоволенню оскільки, позивачем не наведено належного обґрунтування в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, не наведено розрахунку її розміру, а відтак, позивачем не доведено, що його негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.

Враховуючи вищенаведене, просив у задоволені адміністративного позову відмовити повністю.

У відповіді на відзив представник позивача заперечує проти тверджень представника відповідача викладених у відзиві, зазначив, що для перетину державного кордону позивач повинен був надати докази перебування на його утриманні троє і більше дітей віком до 18 років, а не документ про відстрочку на період мобілізації.

Ні пояснення, ні відзив на позовну заяву, не містять вказівки на норму законодавства, яка б передбачала, що відмітка про відстрочку в військово-обліковому документі є обов`язковою для перетину кордону.

В листі ІНФОРМАЦІЯ_4 за вих. №409 від 16.01.2024 чітко вказано, що ОСОБА_1 подав заяву про відстрочку від призову на військову службу, а також те, що він, як багатодітний батько, не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на період наявності підстав, що підпадають під абзац 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».

Позивач не може нести негативні наслідки внаслідок того, що ІНФОРМАЦІЯ_6 видав йому вказану довідку, а не здійснив відмітку про надання відстрочки у військовому квитку. Просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 04.01.2025 ОСОБА_1 перебував в потязі №119 «Дніпро - Хелм», який знаходився в Міжнародному залізничному пункті пропуску «Ягодин», оскільки намагався перетнути державний кордон України на виїзд з метою відвідання своїх трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які навчаються в Португальській Республіці.

Проте, ВЧ НОМЕР_1 05.01.2025 за №31 прийняла рішення про відмову в перетинанні державного кордону України, згідно з яким ОСОБА_6 був тимчасово обмежений у праві виїзду з України, у зв`язку з "відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу виїзду за кордон або підтвердити мету своєї поїздки".

Разом з тим представник відповідача зауважує, що з наданої Адміністрацією Державної прикордонної служби України інформації, викладеної в листі №02.1/4157-25-Вих від 17.01.2025, вбачається, що в період з 24.02.2022 по 01.01.2025 позивач перетинав державний кордон України на виїзд 21 раз, з них 15 разів через пункт пропуску «Ягодин», останні перетини були 21.07.2024, 02.09.2024 та 26.10.2024.

При цьому, жодного разу у посадових осіб Державної прикордонної служби України, в тому числі і в пункті пропуску «Ягодин», не виникало сумнівів у наявності у позивача права на перетин державного кордону на виїзд. Під час спроби перетину державного кордону України на виїзд 04.01.2025 ОСОБА_6 також покладався на попередню поведінку відповідача.

З таких підстав позивач вважає рішення про відмову у перетинанні державного кордону протиправним та звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Зазначеному кореспондує стаття 1 Закону України від 21 січня 1994 року №3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі - Закон №3857-XII).

Згідно із статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Визначення воєнного стану міститься у статті 1 Закону України від 12.12.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон №389-VIII) та означає особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з положеннями пункту 6 частини першої статті 8 Закону №389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Відповідно до вказаної норми Закону №389-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1455 затверджено Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, пунктом 8 якого установлено, що перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Так, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні».

Згідно з пунктом 3 Указу №64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону №389-VIII.

В подальшому воєнний стан неодноразово продовжений відповідними Указами Президента України.

Також, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (у редакції на час виникнення спірних відносин) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Поряд з тим, статтею 23 Закону №3543-ХІІ врегульовано підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Так, абзацом четвертим частини першої цієї статті передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

За змістом статті 3 Закону №3857-XII перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Постановою від 27.01.1995 №57 Кабінет Міністрів України затвердив Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі - Правила перетинання державного кордону в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за приписами пункту 1 якого такі визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону.

Відповідно до пункту 2 цих Правил перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну:

1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон;

2) дипломатичний паспорт;

3) службовий паспорт;

4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий);

5) посвідчення особи моряка;

6) посвідчення члена екіпажу.

У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Згідно з пунктом 2-6 Правил перетинання державного кордону у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також пункті 2-14 цих Правил.

Статтею 6 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI (далі - Закон №1710-VI) закріплено, що перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.

Початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України.

Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.

Як обумовлено частиною третьою статті 14 Закону №1710-VІ особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право оскаржити відповідне рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян» або до суду. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії. Оскаржене рішення може бути скасовано чи змінено начальником органу охорони державного кордону або скасовано та визнано нечинним судом.

Аналізуючи вищенаведене законодавство, слід дійти висновку, що у зв`язку з початком повномасштабної військової агресії рф проти України Президентом України на виконання пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України видано Указ №64/2022, яким запроваджено особливий правовий режим воєнного стану. У свою чергу, особливістю цього правового режиму є те, що під час його дії можуть запроваджуватися певні обмеження конституційних прав і свобод громадян, в тому числі вільне залишення території України.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні №15-рп/2001 від 14.01.2001, допустимість обмеження свободи пересування, вільного вибору місця проживання в межах держави та права вільно залишати територію країни визнається і міжнародним правом. Зокрема, стаття 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року закріплює правило, за яким здійснення права на свободу пересування і свободу вибору місця проживання, вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, не може зазнавати жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

За висновком Верховного Суду, сформульованим у постанові від 31.08.2023 у справі №380/572/23, приписи статті 20 Закону №389-VIII, якою визначено правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану, дозволяють дійти висновків, що в умовах дії особливого правового режиму воєнного стану цим Законом визначено правовий статус громадян, обмеження їх прав та гарантій їх здійснення. Такі обмеження прав у свою чергу характеризуються законністю мети, легітимністю підстав таких обмежень, обсягом прав, які підпадають під такі обмеження, межі, визначені тимчасовим періодом дії особливого режиму воєнного стану. Вказане цілком узгоджується з приписами статті 64 Конституції України, норми якої знайшли своє продовження у правовому регулюванні Закону №389-VIII.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач є батьком дітей, що підтверджується свідоцтвами про їх народження, а саме: актового запису про народження ОСОБА_3 № НОМЕР_3 ; актового запису про народження ОСОБА_4 № НОМЕР_4 ; актового запису про народження ОСОБА_5 №1398 (а.с.17, зворот-20), які навчаються в Португальській Республіці.

Крім того, свідоцтвом про народження ОСОБА_7 серія НОМЕР_5 від 26.112024 підтверджується, що позивач є батьком дитини.

05.01.2025 начальником кінологічної групи відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » лейтенантом ОСОБА_8 прийнято рішення №31 про відмову у перетинанні державного кордону України позивачу, яке вмотивоване відсутністю документів, що підтверджують підстави для виїзду за кордон та мету своєї поїздки відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022», Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України №64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні».

Так, форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону України затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.06.2023 №457.

У вказаному рішенні зазначаються, з-поміж іншого, підстави та строки тимчасового обмеження громадянина України у праві виїзду з України.

У контексті зазначеного Верховний Суд у постанові від 12.11.2024 у справі №380/11916/22 зауважив, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.

Також загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, не наведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №826/6528/18, від 10.04.2020 у справі №819/330/18, від 10.01.2020 у справі №2040/6763/18).

Суд встановив, що в оскаржуваному рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону відповідач лише покликався на Закон України про правовий режим воєнного стану, Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні та Закон, яким затверджено зазначений Указ, проте не зазначив конкретну норму законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України та строк такого обмеження.

Також спірне рішення не визначає, які документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон, у зв`язку з чим було відмовлено в перетинанні державного кордону.

До того ж використане відповідачем формулювання «відсутність підстав на право перетинання державного кордону» спотворює суть цього права, оскільки приписи статті 14 Закону №1710-VI відмову у пропуску через державний кордон при виїзді з України пов`язують з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон, а не з необхідністю набуття такого права перед виїздом.

З огляду на вказане суд доходить висновку, що рішення посадової особи в/ч НОМЕР_1 від 05.01.2025 №31 не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії та породжує його неоднозначне трактування, що протиправно втручається на можливість реалізації конституційного права позивача вільно залишати територію України.

При цьому, суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що позивач не надав доказів віднесення його до категорії громадян, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, що передбачено пунктом 2-6 Правил перетинання державного кордону, оскільки ця норма Правил не була покладена в основу прийнятого відповідачем рішення, а також не була підставою для відмови в перетинанні державного кордону.

Крім того, пункт 2-6 Правил перетинання державного кордону визначає право на перетин кордону інших військовозобов`язаних осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, і позивач до таких осіб відноситься, позаяк має на утриманні трьох і більше неповнолітніх дітей та надав посадовій особі відповідача лист ІНФОРМАЦІЯ_4 за вих. №409 від 16.01.2024, в якому зазначено, що позивач має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оскільки має на утриманні трьох дітей віком до 18 років, а також військово-обліковий документ, з вклеєним штрих-кодом, в якому повинні бути наявні відомості про відстрочку позивача від призову на військову службу під час мобілізації.

Суд зауважує, що позивач не може нести негативні наслідки внаслідок того, що ІНФОРМАЦІЯ_6 видав йому вказаний лист, а не здійснив відмітку про надання відстрочки у військовому квитку.

При вирішенні спірних правовідносин суд також враховує, що з наданої Адміністрацією Державної прикордонної служби України інформації, викладеної в листі №02.1/4157-25-Вих від 17.01.2025, вбачається, що в період з 24.02.2022 по 01.01.2025 позивач перетинав державний кордон України на виїзд 21 раз, з них 15 разів через пункт пропуску «Ягодин», останні перетини були 21.07.2024, 02.09.2024 та 26.10.2024.

При цьому, жодного разу у посадових осіб Державної прикордонної служби України, в тому числі і в пункті пропуску «Ягодин», не виникало сумнівів у наявності у позивача права на перетин державного кордону на виїзд.

Згідно ч. 4 ст. 8 Закону України «Про адміністративну процедуру» вказано: «якщо адміністративний орган змінює оцінку та висновки в однакових чи подібних справах, він зобов`язаний надати належне обґрунтування такої зміни».

Водночас рішення від 05.01.2025 не враховує оцінку та висновки в подібних справах під час перетину ОСОБА_9 державного кордону України на виїзд та не містить належного обґрунтування такої зміни.

У п. 70 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (№29979/04) від 20.10.2011 суд зазначив, що принцип "належного урядування", зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Зазначена обставина вказує на непослідовність дій посадових осіб прикордонної служби, оскільки в одному випадку посадова особа вважає достатнім перелік наданих документів для підтвердження права на виїзд за кордон, а в іншому випадку - ні.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість даної позовної вимоги позивача та наявність підстав для її задоволення.

Щодо стягнення з Державного бюджету України матеріальної шкоди в розмірі 54 294,93 грн, суд зазначає наступне.

Положеннями статті 56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 1173 ЦК України вбачається, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Ключовою умовою відшкодування особі матеріальної шкоди є саме незаконність рішень чи дій суб`єкта владних повноважень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене суд зауважує, оскільки рішення не набрало законної сили, позовна вимога щодо стягнення з Державного бюджету України матеріальної шкоди є передчасною, та не підлягає задоволенню. Однак, суд зазначає, що після набрання рішення законної сили, яке встановить факт протиправності у діях відповідача, позивач не позбавлений права звернутись, для відновлення свого порушеного права, із позовом в межах цивільного судочинства.

Щодо позовної вимоги позивача стягнення моральної шкоди в розмірі 20 000 гривень, то суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З цією нормою кореспондуються приписи статті 1173 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), відповідно до яких, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Позивач просить суд відшкодувати завдану йому моральну шкоду. Моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Вказана норма не містить вказівки, порушення яких саме прав тягне за собою відшкодування моральної шкоди.

Відтак, порушення будь-якого права особи може мати наслідком завдання моральної шкоди і, відповідно, є підставою для позовної вимоги про її відшкодування.

За своєю природою інститут відшкодування моральної шкоди є приватно-правовим, оскільки стосується безпосередньо особистих прав людини. Однак, виходячи з приватно-правового характеру суб`єктивного цивільного права потерпілої особи на використання зазначеного способу цивільно-правового захисту, очевидно, що таке право може виникнути також у зв`язку з порушенням прав особи в публічно-правових відносинах, що і знайшло своє відображення в приписах статті 56 Конституції України.

У публічно-правових відносинах моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою суб`єкта владних повноважень або його посадових осіб.

Виходячи із загальних засад доказування, позивач повинен довести, що йому заподіяно шкоду і визначити її розмір. Це означає, що позивач повинен зазначити, які саме виникли обставини, що спричинили страждання чи приниження честі, гідності, яку саме шкоду вони спричинили і який її розмір. Суд вважає, що будь-яке порушення прав фізичної особи неодмінно заподіює шкоду.

При оцінці обґрунтованості вимог особи про відшкодування моральної шкоди належить керуватись принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин справи форм моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності обставини, що свідчать про наявність та характер завданих особі немайнових втрат.

Суд враховує, що моральну шкоду неможливо відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження завданої моральної шкоди, тому суд не може встановити причино-наслідковий між порушенням його права та наслідками указаними останнім і чи саме протиправність дій відвідача спричинило такі наслідки для позивача.

З урахуванням наведеного у задоволені даної вимоги слід відмовити.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 судовий збір в розмірі 968,96 грн, сплачений згідно з платіжною інструкцією від 05.02.2025 №124526.

Керуючись статтями 139, 241-246, 255, 257, 260, 262, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 05.01.2025 №31 про відмову ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_7 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Суддя В.В. Дмитрук