Справа № 695/180/25
Суддя: Романова О. Г.
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 695/180/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року с-ще Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді - Романової О.Г.,

за участі

секретаря судового засідання Данілової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 Чорнобаївського районного суду Черкаської області адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 від 13.01.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, -

в с т а н о в и в:

До Чорнобаївського районного суду Черкаської області із Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області для розгляду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса:

АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (далі позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 (далі ІНФОРМАЦІЯ_6 ), про скасування постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 від 13.01.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що 13 січня 2025 року позивача постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_2 за № 25 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в сумі 17000,00 грн за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП за порушення абз. 3, 5 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1487 від 30 грудня 2022 року «Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів».

Позивач вважає таку постанову незаконною та такою, що прийнята з грубим порушенням норм чинного законодавства України.

Так, в оскаржуваній постанові зазначено суть правопорушення: «13 січня 2025 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 було встановлено, що громадянин ОСОБА_1 , перебуваючи на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_8 , в порушення абз. 3, 5 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та пункту 1 «Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» постанови КМ України від 30.12.2022 р. № 1487, після прибуття 13.01.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_9 відмовився від отримання картки обстеження та медичного огляду (про що о 16 год. 13 хв. 13.01.2025 р. був складений акт відмови від проходження військово-лікарської комісії), чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене частиною 3 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення, як порушення військовозобов`язаним правил військового обліку, вчинене в особливий період…».

Відповідно до ч. 3 ст. 210 КУпАП порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, вчинене в особливий період, тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Позивач вказує на те, що 13 січня 2025 року, під час руху містом був зупинений працівниками ІНФОРМАЦІЯ_7 та повідомлений про необхідність проїхати з ними до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_7 , при цьому жодних повісток позивач не отримував та не повідомлявся про необхідність явки до останніх. Вже у ІНФОРМАЦІЯ_8 , під час вручення документів для проходження медогляду, маючи незадовільний стан здоров`я, не маючи при собі медичних документів, позивач відмовився від проходження такого медогляду у саме 13 січня 2025 року, а просив призначити такий медогляд на інший час.

Позивач зазначає про те, що із оскаржуваної постанови неможливо встановити у вчиненні якого саме правопорушення його звинувачують, а опис подій не відповідає правовій кваліфікації його діяння.

На переконання позивач, у разі відмови від проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби без наявності для цього поважних причин в особливий період, такі діяння мають кваліфікуватися за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а не за ч. 3

ст. 210 КУпАП.

Крім цього, позивач звертає увагу суду на те, що відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період» № 560 від 16 травня 2024 року та наказу Міністерства оборони України «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» № 402 від 14 серпня 2008 року для резервісти та військовозобов`язані, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на ВЛК за спеціально розробленою формою, проте цього зроблено не було.

Також, позивач, посилаючись на норми Інструкції за складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 3 від 01 січня 2024 року та ст. 258 КУпАП, вказує на те, що у порушення вказаних норм посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_7 не було складено протокол про адміністративне правопорушення, а відразу було винесено оскаржувану постанову.

Крім цього, позивач вказує на ряд грубих процесуальних порушень з боку ІНФОРМАЦІЯ_7 : позивачу не було роз`яснено його прав, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, позивача було позбавлено можливості скористатися правовою допомогою та підготовитись до розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, посилаючись на приписи законодавства України, позивач просить суд скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_2 від 13 січня 2025 року № 25 та стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_10 понесені судові витрати, що складаються із суми сплаченого судового збору в розмірі

605,60 грн.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 12 лютого 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник Костогриз Т.В. не з`явилися, у позовній заяві розгляд справи просили проводити за їх відсутності.

У судове засідання представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_7 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на позовну заяву не подав, жодних заяв чи клопотань на адресу суду не направив, причини неявки суду не відомі.

У судове засідання представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_10 не з`явився, повідомлявся шляхом направлення судової повістки про виклик на юридичну адресу, проте таке повідомлення повернулося без вручення із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», відзиву на позовну заяву не подав, жодних заяв чи клопотань на адресу суду не направив, причини неявки суду не відомі.

Виходячи з приписів ч. 3 ст. 268 КАС України суд ухвалив розглядати справу за відсутності нез`явившихся учасників.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам, як адміністративним судам, підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Згідно ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Відповідно до відомостям, які містяться в оскаржуваній постанові, остання винесена 13 січня 2025 року, а позивач звернувся до суду 16 січня 2025 року, тобто в строк визначений ч. 2 ст. 286 КАС України.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Стаття 9 КУпАП передбачає, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 251 КУпАП України передбачає, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Статтею 235 КУпАП передбачено, що Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Згідно ч. 1 ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу, зокрема у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

Відповідно до абз. 5 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, розгляд яких віднесено до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України (у частині правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України), якщо особа не з`явилася без поважних причин або не повідомила причину неприбуття на виклик територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце виклику, та за наявності у територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України підтвердних документів про отримання особою виклику.

Отже, абз. 5 ст. 258 КУпАП визначає обов`язкову сукупність двох умов, при наявності яких не складається протокол, а саме:

1) вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 КУпАП, розгляд яких віднесено до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України (у частині правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України);

2) якщо особа не з`явилася без поважних причин або не повідомила причину неприбуття на виклик, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце виклику, та за наявності підтвердних документів про отримання особою виклику.

Відповідно до обставин даної справи на позивача накладено адміністративна відповідальність за відмову від проходження медичного огляду, а не за те, що позивач не з`явився на виклик територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Отже, за відсутності доказів неявки позивача при належному сповіщенні на виклик територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_5 мав обов`язок скласти протокол.

Необхідність складення протоколу обумовлена вимогою абз. 1, 4 ст.256 КУпАП, згідно з якою в протоколі зазначаються всі обставини події, вказуються докази та свідки, особа надає свої пояснення. При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Аналогічна позиція викладена у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року (справа № 522/13464/24).

Крім цього, дії позивача ОСОБА_1 кваліфіковані за ч. 3 ст. 210 КУпАП, з чим суд погодитись не може з огляду на наступне.

Так, відповідно до змісту оскаржуваної постанови ОСОБА_1 інкримінується наступне: «13 січня 2025 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 було встановлено, що громадянин ОСОБА_1 , перебуваючи на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_8 , в порушення абз. 3, 5 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та пункту 1 «Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» постанови КМ України від 30.12.2022 р. № 1487, після прибуття 13.01.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в Черкаській області відмовився від отримання картки обстеження та медичного огляду (про що о 16 год. 13 хв. 13.01.2025 р. був складений акт відмови від проходження військово-лікарської комісії), чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене частиною 3 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення, як порушення військовозобов`язаним правил військового обліку, вчинене в особливий період».

Згідно з частинами 1, 3 статті 210 КУпАП порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку тягне за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до частин 1, 3 статті 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період, тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Особливий період в Україні діє з моменту оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 30-3/2014 «Про часткову мобілізацію» (набрав чинності з дня опублікування в газеті «Голос України» від 18 квітня 2014 року № 49), який затверджений Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII та буде закінченим з прийняттям Президентом України відповідного рішення, щодо переведення всіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

В оскаржуваній постанові вказано, що позивачем порушено вимоги абзацу 3, 5 частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пункту 1 «Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів»

Згідно з абзацами 3, 5 частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані:

проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно;

виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Проте, відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Враховуючи наведене, суд зауважує, що відмова від проходження військово-лікарської комісії, вчинена в особливий період, є порушенням законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, що підлягає кваліфікації за частиною 3 статті 210-1 КУпАП, натомість оскаржуваною постановою кваліфіковано дії позивача за частиною 3 статті 210 КУпАП.

Аналогічна позиція міститься у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2025 року (справа № 601/2908/24).

Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Відповідно до положень ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана по-перше, встановити склад правопорушення, яким згідно статті 9 Кодексу Українипро адміністративні правопорушення є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь.

Відповідач ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України, не надав суду жодних належних і допустимих, у розумінні ст. 72 КАС України, доказів, які б підтверджували правомірність винесення оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення, не спростували тверджень позивача щодо відсутності складу адміністративного правопорушення, за яке його притягнуто до адміністративної відповідальності.

При цьому, про наявність будь-яких доказів у оскаржуваній постанові не вказано, отже суд приходить до висновку про відсутність доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

За таких обставин факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 210 КУпАП, є недоведеним, а тому притягнення його до адміністративної відповідальності не може вважатися законним, внаслідок чого оскаржувана позивачем постанова підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю на підставі п. 3 ч. 3 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд звертає увагу на те, що позивачем в межах даної справи визначено два відповідача, тобто дві установи, які, на думку позивача, не визнають, порушують чи оспорюють його права та інтереси ІНФОРМАЦІЯ_5 та ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Суд зазначає, що належним є відповідач, який є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не повинна і не може відповідати за пред`явленим позовом.

Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210--1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Позивач оскаржує постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності, прийняту начальником ІНФОРМАЦІЯ_7 , відтак належним відповідачем в межах наведеної справи є саме останні.

Водночас, позивачем не обґрунтовані свої вимоги в частині їх пред`явлення до ІНФОРМАЦІЯ_10 , що є підставою для відмови в позові, заявленого до цього відповідача.

Згідно з ч. 1 ст .139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_7 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 605,60 грн.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 2, 8, 9, 72-77, 241-246, 250, 286 КАС України, суд,

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 від 13.01.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності задовольнити у повному обсязі.

Скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 № 25 за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП від 13 січня 2025 року про накладення адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 210 КУпАП на ОСОБА_1 у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн. та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210 КУпАП.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 від 13.01.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 605,60 (шістсот п`ять гривень 60 копійок) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.Г. Романова