Справа № 480/10463/23
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 р. Справа № 480/10463/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2024, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Опімах, повний текст складено 22.10.24 по справі № 480/10463/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправними та скасування наказів

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просить суд визнати протиправними і скасувати накази Військової частини НОМЕР_1 : від 13.06.2023 №630 «Про результати службового розслідування, призначеного наказом від 01.05.2023 №1367», яким ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді догани; від 30.06.2023 №1910 «Про накладення дисциплінарного стягнення на військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 », яким ОСОБА_1 оголошено дисциплінарне стягнення «Догана»; від 05.07.2023 №1984 «Про виплату премії військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 за їх особистий внесок у загальні результати служби у червні 2023», яким ОСОБА_1 зменшено розмір премії за червень 2023 року на 40 відсотків; від 10.07.2023 №195 по стройовій частині про зняття ОСОБА_1 з усіх видів забезпечення з 20 липня 2023 року, як такого, що вибув; від 03.08.2023 №952 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини», яким на позивача накладене дисциплінарне стягнення у виді суворої догани.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано накази командира Військової частини НОМЕР_1 : від 13.06.2023 №630 «Про результати службового розслідування, призначеного наказом від 01.05.2023 №1378», яким ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді догани; від 30.06.2023 №1910 «Про накладення дисциплінарного стягнення на військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 », яким ОСОБА_1 оголошено дисциплінарне стягнення «Догана»; від 05.07.2023 №1984 «Про виплату премії військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 за їх особистий внесок у загальні результати служби у червні 2023», яким ОСОБА_1 зменшено розмір премії за червень 2023 року на 40 відсотків; від 10.07.2023 №195 (по стройовій частині) про зняття ОСОБА_1 з усіх видів забезпечення з 20 липня 2023 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 5000,00 грн в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 в частині відмови у задоволенні позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким: визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 03.08.2023 №952 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини»; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, надані у суді першої інстанції, у розмірі 15000,00 грн. В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 просить залишити без змін. Просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, надані у суді апеляційної інстанції, у розмірі 12000,00 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, через незастосування закону, який підлягав застосуванню, призвело до неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, щодо дати завершення Військовою частиною НОМЕР_1 службового розслідування, призначеного наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 10.07.2023 №2079 «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини», а також щодо дати видання Військовою частиною НОМЕР_1 наказу №952 про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності і підстав для його видання. Вказує, що з оспорюваного наказу №952 вбачається, що датою його прийняття командиром Військової частини НОМЕР_1 є 03.08.2023, тобто за 7 (сім) календарних днів до дати надходження на підпис командиру Військової частини НОМЕР_1 Акту №6707. Стверджує, що оскільки станом на 03.08.2023 (дату видання командиром Військової частини НОМЕР_1 наказу №952) службове розслідування, призначене наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №2079, ще не було завершено, а це відбулося лише 10.08.2023 з надходженням на підпис командиру Акту №6707, то згідно з ч.1 ст. 84, ч.1 ст.86, ч.1 ст.87 ДС ЗСУ, у командира Військової частини НОМЕР_1 не було законних підстав притягувати наказом №952 до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та визначати йому дисциплінарне стягнення у виді суворої догани. Зауважує, що висновки суду першої інстанції про те, що «в ході службового розслідування встановлено, що в період часу з 06 липня по 07 липня 2023 року позивач був відряджений до Військової частини НОМЕР_2 в АДРЕСА_1 , після вибуття з Військової частини НОМЕР_2 до Військової частини НОМЕР_1 за місцем її розташування ( АДРЕСА_2 ) не прибув, знаходився у м. Черкаси, прибути до району зосередження бригади 09 липня 2023 року відмовився, а прибув лише 24 липня 2023 року», є хибними, оскільки зроблені як при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, щодо визначеного ОСОБА_1 . Телеграмою №37/2дск вищого командування місця несення служби саме у АДРЕСА_3 , звідки він вибував у відрядження 06 липня 2023 року у м. Київ, і куди повернувся 09 липня 2023 року, і щодо відсутності у начальника штабу бригади, згідно з ч.3 ст.68 СВС ЗСУ, віддавати накази (розпорядження) начальнику фінансово-економічної служби, підпорядкованому безпосередньо командиру бригади, не під час виконання рішень командира бригади та не від його імені, а без таких рішень командира бригади та від власного імені, так і недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, щодо обов`язку ОСОБА_1 прибувати 09 липня 2023 року з відрядження у м.Київ до Військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , а не повертатись назад у АДРЕСА_3 , де розташована була фінансово-економічна служба Військової частини НОМЕР_1 і звідки він 06.07.2023 вибував у відрядження.

Військова частина НОМЕР_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що матеріалами справи підтверджено факт відсутності позивача на військовій службі без поважних причин, тобто самовільного залишення місця розташування підрозділу, та відсутності на військовій службі у районі проведення бойового завдання в районі зосередження військової частини, а саме в АДРЕСА_1 військовослужбовців фінансово-економічної служби Військової частини НОМЕР_1 , з 01 вересня 2023 року по 26 жовтня 2023 року (включно), зокрема, майора ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1 ст.304 КАС України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Пунктом 3 ч.2 ст.304 КАС України передбачено, що відзив на апеляційну скаргу має містити обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Водночас, незгода з прийнятим рішенням суду реалізовується у спосіб подання апеляційної скарги за формою та в строки, що встановлені статтями 295 та 296 КАС України.

Оскільки відповідачем не реалізовано своє право на подання апеляційної скарги, вимоги відповідача про прийняття нового рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, судом не розглядаються.

Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді помічника командира Військової частини НОМЕР_1 з фінансово-економічної роботи начальника фінансово-економічної служби у військовому званні «майор».

13.06.2023 командиром Військової частини НОМЕР_1 виданий наказ №630 «Про результати службового розслідування, призначеного наказом від 01.05.2023 №1378», яким позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді догани.

30.06.2023 виданий наказ №1910 «Про накладення дисциплінарного стягнення на військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 », яким позивачу оголошено дисциплінарне стягнення «Догана».

05.07.2023 виданий наказ №1984 «Про виплату премії військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 за їх особистий внесок у загальні результати служби у червні 2023», яким позивачу зменшений розмір премії за червень 2023 року на 40 відсотків.

10.07.2023 виданий наказ №195 по стройовій частині про зняття позивача з усіх видів забезпечення з 20 липня 2023 року, як такого, що вибув.

03.08.2023 виданий наказ №952 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини», яким на позивача накладене дисциплінарне стягнення у виді суворої догани.

Не погодившись із прийнятими наказами, позивач ініціював даний спір.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності наказів командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.06.2023 №630, від 30.06.2023 №1910, від 05.07.2023 №1984, від 10.07.2023 №195, які підлягають скасуванню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу від 03.08.2023 №952 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини», суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правильно кваліфіковані дії позивача, які полягали в ухиленні від військової служби, самоусуненні від виконання службових обов`язків, як порушення службової дисципліни, сутність якої визначена розділом І Дисциплінарного статуту збройних Сил України, відтак і зупинення виплати грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди є правомірним та відповідає вимогам Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України №260 від 11.06.2008.

Задовольняючи частково клопотання про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд першої інстанції дійшов висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу мають бути компенсовані у розмірі 5000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги позивача вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу від 03.08.2023 №952 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини»; в частині відмови у задоволенні клопотання про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, надані у суді першої інстанції, у розмірі 15000,00 грн, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно зі ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі по тексту - Закон №2232-ХІІ).

Частиною 1 ст.1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами 2-4 ст.2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі по тексту - Дисциплінарний статут ЗСУ).

За приписами ст.ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків (ч.3 ст.5 Дисциплінарного статуту ЗСУ).

Згідно з ч.1 ст.45 Дисциплінарного статуту ЗСУ у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Наведені норми Дисциплінарного статуту ЗСУ дають підстави для висновку, що суть дисциплінарного правопорушення полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушенні військової дисципліни чи громадського порядку.

Відповідно до ст.ст. 83-86 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Згідно зі ст.91 Дисциплінарного статуту ЗСУ заборонено за одне правопорушення накладати кілька дисциплінарних стягнень або поєднувати одне стягнення з іншим, накладати стягнення на весь особовий склад підрозділу замість покарання безпосередньо винних осіб.

Статтею 48 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Відповідно до ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

За правилами статті 49 цього Статуту військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.

Матеріалами справи підтверджено, що згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про призначення службового розслідування про самовільне залишення військовослужбовцями військової частини» №2079 від 10.07.2023, заступником начальника штабу з мобілізаційної роботи штабу військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_2 проведено службове розслідування стосовно випадку самовільного залишення військової частини (безпідставної відсутності) військовослужбовцем - майором ОСОБА_1 , помічником командира військової частини з фінансово-економічної роботи - начальником фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 .

Зі змісту акту службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини військовослужбовцем майором ОСОБА_1 , помічником командира військової частини з фінансово-економічної роботи - начальником фінансово- економічної служби військової частини НОМЕР_1 , встановлено, що майор ОСОБА_1 разом із заступником начальника фінансово-економічної служби лейтенантом ОСОБА_3 повинен був прибути після відрядження 08.07.2023.

Станом на 14 год 00 хв 08.07.2023 в стройову частину штабу прибула лейтенант ОСОБА_4 , яка надала посвідчення про відрядження з відмітками про прибуття та вибуття, проїзні документи. Окрім цього, лейтенант ОСОБА_4 надала посвідчення про відрядження майора ОСОБА_1 , сам майор ОСОБА_1 в стройовій частині був відсутній.

Перевіркою посвідчення про відрядження майора ОСОБА_1 встановлено, що 06.07.2023 він прибув до військової частини НОМЕР_2 та того ж дня вибув з військової частини НОМЕР_3 .

Під час перевірки наявності особового складу фінансової служби 10 липня 2023 року виявлено, що помічник командира з фінансово-економічної роботи майор ОСОБА_1 перебуває в місті Черкаси, поза районом виконання завдань.

Під час телефонної розмови полковника ОСОБА_5 з майором ОСОБА_1 08 липня 2023 року стало відомо, що він не збирається повертатись. Також майор ОСОБА_1 проігнорував усне розпорядження полковника ОСОБА_5 прибути до району зосередження бригади 09 липня 2023 року. 24 липня 2023 року майор ОСОБА_1 повернувся в місце розташування підрозділу в АДРЕСА_2 .

Інформації або документів про перебування на лікуванні майор ОСОБА_1 не надав.

В акті службового розслідування зазначено, що самовільне залишення ОСОБА_1 військової частини вчинене в умовах воєнного стану, не повідомлення про місце знаходження та перебування його під час розшукових заходів посадовим особам військової частини НОМЕР_1 , самоусунення його від виконання службових обов`язків призвела до настання наслідків у вигляді порушення порядку проходження громадянами України військової служби, а також створено передумови до погіршення боєздатності підрозділу, до якого його призначено для виконання бойових завдань.

Вказано, що правопорушення майора ОСОБА_1 вчинене під час проходження військової служби в умовах воєнного стану. Своїми діями військовослужбовець порушив вимоги ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст. 11, 12, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України.

Виходячи із вищевикладеного, в акті службового розслідування запропоновано: службове розслідування вважати завершеним; за порушення вимог ст.4 Дисиплінарною статуту Збройних Сил України, ст.ст. 11, 12, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, яке виявилось у недодержанні законодавства України, ухиленні від військової служби, самоусуненні від виконання службових обов`язків, порушенні розпорядку дня частини, нездійсненні доповіді своєму командиру про причини відсутності, на майора ОСОБА_1 накласти дисциплінарне стягнення «сувора догана»; заступнику командира військової частини НОМЕР_1 з морально-психологічного забезпечення організувати складення повідомлення про вчинення кримінального правопорушення та направлення його до Державного бюро розслідувань; помічнику командира з фінансово-економічної роботи призупинити виплату грошового забезпечення військовослужбовцю майору ОСОБА_1 з 08.07.2023 та поновити виплату грошового забезпечення з 24.07.2023; не виплачувати щомісячну премію та додаткову винагороду за липень 2023 року у зв`язку із допущеним правопорушенням - самовільним залишенням військової частини.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 03.08.2023 №952 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини», керуючись статтями 84-86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, розділом VI Порядку проведення службового розслідування в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 наказано:

- службове розслідування, призначене наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №2079 від 10.07.2023 «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини» вважати завершеним;

- за порушення вимог ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст. 11, 12, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, яке виявилось у недодержанні законодавства України, ухиленні від військової служби, самоусуненні від виконання службових обов`язків, порушенні розпорядку дня частини, нездійсненні доповіді своєму командиру про причини відсутності, на майора ОСОБА_1 накласти дисциплінарне стягнення "сувора догана";

- заступнику командира військової частини НОМЕР_1 з морально-психологічного забезпечення - начальнику відділення морально-психологічного забезпечення, у зв`язку з тим, що під час службового розслідування з`ясовано, що правопорушення, відсутність у підрозділі з 08.07.2023 майора ОСОБА_1 , містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, організувати складення повідомлення про вчинення кримінального правопорушення та направлення його до Державного бюро розслідувань;

- помічнику командира з фінансово-економічної роботи - начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 відповідно до підпункту 3 пункту 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра Оборони України №260 від 07.06.2018, призупинити виплату грошового забезпечення військовослужбовцю майору ОСОБА_1 , який самовільно залишив військову частину, з 08.07.2023 та поновити виплату грошового забезпечення з 24.07.2023;

- відповідно до пункту 5 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, не виплачувати щомісячну премію та додаткову винагороду військовослужбовцю майору ОСОБА_1 за липень 2023 року у зв`язку із допущеним правопорушенням - самовільним залишенням військової частини.

У спірних правовідносинах позивач не погоджується з винесеним наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 03.08.2023 №952 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини», оскільки його прийнято за 7 (сім) календарних днів до дати завершення службового розслідування, а також матеріалами службового розслідування не доведено обов`язку ОСОБА_1 прибувати 09.07.2023 з відрядження у м.Київ до військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , а не повертатись назад у АДРЕСА_3 , де розташована фінансово-економічна служба військової частини НОМЕР_1 і звідки він 06.07.2023 вибував у відрядження.

Надаючи правову оцінку вказаним доводам позивача, колегія суддів враховує, що дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці (ч.1 ст.87 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України).

Згідно з абз. 2 п.3 розділу III Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 (далі по тексту Порядок №608) днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.

Відповідно до пп. 2.9.5.3 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 №124 (чинна на момент виникнення спірних правовідносин; далі по тексту Інструкція №124) акт має такі обов`язкові реквізити: назву організації; назву виду документа (АКТ); дату, реєстраційний номер (індекс); місце складання; заголовок до тексту; гриф затвердження; текст; підпис укладачів (із зазначенням їх посад і за необхідності місця роботи); позначку про наявність додатка; позначку про контроль; позначку про виконання й надіслання його до справи. Деякі форми актів передбачають запис точного часу їх складання в годинах і хвилинах.

Абзацами 1 та 4 пп. 3.9.1 п. 3.9 Інструкції №124 визначено, що реєстрація документів полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою реєстраційною формою, який підтверджує факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ. Реєстрація документів проводиться з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації.

Подавати на розгляд командиру (керівнику) незареєстровані документи забороняється.

Отже, днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру, який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування, з реєстрацією перед цим такого акту разом з матеріалами службового розслідування у стройовій частині (діловодстві) військової частини.

З останньої (шостої) сторінки акту службового розслідування з найменуванням «по факту самовільного залишення військової частини військовослужбовцем майором ОСОБА_1 , помічником командира військової частини з фінансово-економічної роботи начальником фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 » вбачається, що на ньому проставлено реєстраційний індекс від 10.08.2023 вх. №6707.

Отже, саме 10.08.2023 є датою передачі акту службового розслідування на підпис командиру військової частини НОМЕР_1 , а відтак і датою завершення службового розслідування, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №2079 від 10.07.2023.

Натомість, з оспорюваного наказу від 03.08.2023 №952 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини» вбачається, що датою його прийняття командиром військової частини НОМЕР_1 є 03.08.2023, тобто за 7 (сім) календарних днів до дати надходження на підпис командиру військової частини НОМЕР_1 акту службового розслідування №6707.

Таким чином, оскільки станом на 03.08.2023 (дату видання командиром військової частини НОМЕР_1 наказу від 03.08.2023 №952 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини») службове розслідування, призначене командиром військової частини НОМЕР_1 наказом №2079, не було завершено, а це відбулося лише 10.08.2023 з надходженням на підпис командиру акту службового розслідування №6707, колегія суддів вважає, що у командира військової частини НОМЕР_1 не було законних підстав притягувати наказом №952 до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та визначати йому дисциплінарне стягнення у виді суворої догани, що безпідставно не враховано судом першої інстанції.

Натомість, суд першої інстанції, не вбачаючи ознак протиправності наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.08.2023 №952, виходив з того, що факт самовільного залишення позивачем військової частини з 08.07.2023 підтверджується наданими відповідачем матеріалами службового розслідування, якими встановлено, що в період часу з 06 липня по 07 липня 2023 року позивач був відряджений до військової частини НОМЕР_2 в АДРЕСА_1 . Після вибуття з військової частини НОМЕР_2 до військової частини НОМЕР_1 за місцем її розташування ( АДРЕСА_2 ) не прибув, знаходився у АДРЕСА_3 , прибути до району зосередження бригади 09 липня 2023 року відмовися, а прибув лише 24 липня 2023 року.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем правильно кваліфіковані дії позивача, які полягали в ухиленні від військової служби, самоусуненні від виконання службових обов`язків як порушення службової дисципліни, сутність якої визначена розділом І Дисциплінарного статуту збройних Сил України, відтак і зупинення виплати грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди є правомірним та відповідає вимогам Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України №260 від 11.06.2008.

Колегія суддів звертає увагу, що правова оцінка правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинна зосереджуватися насамперед на такому: чи прийнято рішення у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією та законами України; чи дійсно у діянні особи є склад дисциплінарного порушення; чи є встановлені законом підстави для застосування дисциплінарного стягнення; чи є застосований вид стягнення пропорційним (співмірним) із учиненим діянням.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12.06.2023 у справі №380/1256/21, від 17.04.2024 у справі №320/11315/22.

Зі змісту письмових пояснень ОСОБА_1 від 25.07.2023, що містяться у матеріалах службового розслідування, вбачається, що 07.07.2023 він повернувся із відрядження з військової частини НОМЕР_2 до АДРЕСА_3 , звідки вибув до м. Києва. 07.07.2023 позивач подав рапорт про повернення та посвідчення про відрядження (із відмітками з військової частини НОМЕР_2 ) до стройової частини. У період з 07.07.2023 виконував посадові та службові обов`язки на робочому місці в АДРЕСА_3 за адресою: АДРЕСА_4 .

Також, у позовній заяві позивач наголошував, що під час проведення службового розслідування військовою частиною не враховано, що згідно телеграми №37/2дск діяльність фінансово-економічної служби військової частини здійснювалася з 10.08.2022 не за місцем знаходження військової частини НОМЕР_1 , а в АДРЕСА_3 , і жодних наказів на інше місцезнаходження фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 до позивача не доводилось.

Однак, матеріали службового розслідування не містять доказів щодо: підстав для дислокування у АДРЕСА_3 фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 за певною адресою (без розкриття її змісту), з певною кількістю особового складу (без розкриття їх кількості) і документами фінансово-економічної діяльності військової частини НОМЕР_1 , згідно телеграми № 37/2дск; підстав зміни дислокування всього особового складу фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 зі всіма документами фінансово-економічної діяльності військової частини разом з бойовими підрозділами військової частини у зоні бойових дій, а також доведення рішення (наказу, розпорядження) відповідного командира до відома ОСОБА_1 для організації його практичного виконання.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 06.01.2025 витребувано у військової частини НОМЕР_1 належним чином завірені копії документів, зокрема: наказу командира Корпусу резерву Сухопутних військ Збройних Сил України від 01.08.2022, оформленого телеграмою від 01.08.2022 вих. №37/2дск командира військової частини НОМЕР_4 ; документів (актів, рапортів тощо), які підтверджують практичне виконання військовою частиною НОМЕР_1 вимог телеграми №37/2дск та припинення виконання останньої (якщо таке припинення дійсно мало місце на дату прийняття наказу №952).

У відповідь на запит суду, військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено, що у військовій частині НОМЕР_1 наказ командира Корпусу резерву Сухопутних військ Збройних Сил України від 01.08.2022, оформленого телеграмою від 01.08.2022 вих. №37/2дск командира військової частини НОМЕР_4 , відсутній.

Крім того, в акті службового розслідування зазначено, що майор ОСОБА_1 проігнорував усне розпорядження начальника штабу заступника командира бригади штабу військової НОМЕР_1 полковника ОСОБА_5 прибути до району зосередження бригади 09.07.2023.

Проте, матеріали службового розслідування не містять доказів щодо видання розпорядження полковником ОСОБА_5 та наявність у нього повноважень віддавати накази (розпорядження) начальнику фінансово-економічної служби, підпорядкованому безпосередньо командиру бригади, не під час виконання рішень командира бригади та не від його імені.

За цим, колегія суддів приймає як належні доводи позивача про не підтвердження матеріалами службового розслідування обов`язку ОСОБА_1 прибувати 09.07.2023 з відрядження у м. Київ до військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 .

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що службове розслідування відносно позивача проведено поверхнево, без урахування всіх обставин, які важливі для прийняття обґрунтованого рішення.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність винесеного наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.08.2023 №952 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини», яким на позивача накладене дисциплінарне стягнення у виді суворої догани за ухилення від військової служби, самоусуненні від виконання службових обов`язків.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву та у відзиві на апеляційну скаргу, стосуються факту самовільного залишення позивачем військової частини 01.09.2023 згідно матеріалів службового розслідування, розпочатого наказом від 11.09.2023 №3035, та жодним чином не спростовують висновки суду апеляційної інстанції щодо протиправності наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 03.08.2023 №952 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини».

Інші доводи і заперечення сторін по суті спору також не впливають на висновки суду апеляційної інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача стосовно незгоди з розподілом судових витрат, а саме стягненням витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн, то колегія суддів зазначає наступне.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст. 132 КАС України).

Частиною 6 ст.139 КАС України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

У позовній заяві ОСОБА_1 заявлено вимогу про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн, понесених позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Так, згідно з ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

Згідно з п.п. 1, 2 ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

Згідно з п.п. 6, 7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.02.2020 у справі № 280/1765/19, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, які входять до предмета доказування у справі, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 320/3271/19.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Колегія суддів зазначає, що з аналізу статті 134 КАС України випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність) а також розумності їх розміру. Такі критерії застосовує Європейській суд з прав людини. У справі "East/West Allianse Limited" суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати фактично мали місце, були неминучі, а їх розмір є обґрунтованим.

Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 року у справі № 904/8308/17 зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на матеріали справи, на підтвердження обсягу наданих послуг та понесених позивачем витрат до суду надано копії договору №23.08-03.02 від 03.08.2023 про надання правничої (правової) допомоги та акту передачі приймання наданих послуг за договором №23.08-03.02 від 03.08.2023 про надання правничої (правової) допомоги від 30.05.2024.

Відповідно до п.1.1 договору №23.08-03.02 від 03.08.2023 про надання правничої (правової) допомоги виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику правничу (правову) допомогу у правовідносинах з військовою частиною НОМЕР_1 , що виникли у зв`язку з прийняттям командиром військової частини НОМЕР_1 щодо замовника наказів: від 13.06.2023 №630; від 30.06.2023 №1910; від 05.07.2023 №1984; від 10.07.2023 №195.

Згідно з п.3.1 договору №23.08-03.02 від 03.08.2023 за надання правової допомоги, обумовленої статтею 1 договору, замовник зобов`язується виплатити виконавцю гонорар на його поточний рахунок, зазначений у п.7.1 ст.7 договору, у п`ять етапів (залежно від настання обставин, з якими кожен з етапів розпочинається): 1-й у день укладення цього договору в розмірі 5000,00 грн за послуги, передбачені пп. 1.2.1 - 1.2.4 п.1.2 статті 1 Договору; 2-й - протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати узгодження між замовником та виконавцем необхідності підготовки і подання позову у правовідносинах, визначених п.1.1 ст.1 договору, в розмірі 15 000,00 грн, - за підготовку позовної заяви, відповіді на відзив відповідача, заяв з процесуальних питань; 3-й - протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати відкриття апеляційного провадження (якщо таке буде відкрито) в розмірі 12000,00 грн, - за підготовку апеляційної скарги або відзиву на апеляційну скаргу; 4-й протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати відкриття касаційного провадження (якщо таке буде відкрито) в розмірі 12000,00 грн, - за підготовку касаційної скарги або відзиву на касаційну скаргу; 5-й у день закінчення представництва виконавцем (залученим ним адвокатом) інтересів замовника у судовому засіданні (за винятком, якщо судовий розгляд відповідною судовою інстанцією не буде здійснюватися за матеріалами справи без повідомлення сторін), з розрахунку за одне судове засідання: в суді першої інстанції - 2500,00 грн, суді апеляційної інстанції - 3500,00 грн, суді касаційної інстанції - 5000,00 грн.

За змістом акту передачі приймання наданих послуг за договором №23.08-03.02 від 03.08.2023 про надання правничої (правової) допомоги від 30.05.2024 встановлено, що виконавцем надані замовнику, а останнім отримані від виконавця наступні послуги:

- вивчення документів, наданих замовником (пп.1.2.1 п.1.2 ст.1 договору); надання замовнику усних та письмових консультацій (пп.1.2.2 п.1.2 ст.1 договору); підготовка, підписання та скерування в інтересах замовника запиту від 09.08.2023 вих. №09/08/23/1 до військової частини НОМЕР_1 з метою отримання інформації та копій документів, які її підтверджують і стосуються підстав прийняття наказу про сзч, наказу №630, наказу №1910, наказу №1984, наказу №195 (пп.1.2.3 п.1.2 ст.1 договору); підготовка в інтересах замовника проекту скарги командиру військової частини НОМЕР_5 (командиру Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») з оскарження незаконності наказу про сзч наказів №630, №1910, №1984 та №195 (пп.1.2.4 п.1.2 ст.1 договору) 5000,00 грн;

- підготовка та подання в інтересах замовника у Сумський окружний адміністративний суд позову від 23.09.2023, клопотання від 23.09.2023 вих. №05/23-09.23-02 про витребування доказів, заяви від 23.09.2023 вих. №05/23-09.23-03 про виклик свідків, заяви від 23.09.2023 вих. №05/23-09.23-04 про поновлення строку звернення до адміністративного суду, а також у справі №480/10463/23 (пп.1.2.5 п.1.2 ст.1 договору); другої заяви позивача по суті справи (відповіді від 03.03.2024 вих. №05/24-03.03-01 на відзив); заяв з процесуальних питань: заяви від 03.03.2024 вих. №05/24-03.03-02 про уточнення предмету позову; клопотання від 26.05.2024 вих. №05/24-05.26-01 про долучення письмового доказу 15000,00 грн.

В акті передачі приймання наданих послуг за договором №23.08-03.02 від 03.08.2023 про надання правничої (правової) допомоги від 30.05.2024 вказано, що зазначені послуги, передбачені договором, надані своєчасно, в повному обсязі та підлягають оплаті замовником на користь виконавця на загальну суму 20000,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що вищевказані документи є належними доказами, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

Суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, яка вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення "гонорару успіху" у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12.04.2023 року у справі №540/707/20.

Колегія суддів зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у додаткових постановах Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №826/841/17, від 24.10.2019 у справі №820/4280/17, від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18, у постанові Верховного Суду від 24.03.2020 у справі №520/6161/19.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, суд зазначає, що такі послуги як вивчення документів замовника, надання замовнику усних та письмових консультацій за своїм змістом є складовою єдиного процесу щодо підготовки та складання адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу не є співмірним із складністю справи, оскільки дана справа є справою незначної складності та підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правову допомогу.

З урахуванням того, що предмет спору у цій справі не є складним, спірні правовідносини не потребують складних правових досліджень, вивчення обсягу фактичних даних, складність складених процесуальних документів не є значним, тому колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, вважає, що сума, яка заявлена до стягнення на оплату витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, є неспівмірною із складністю справи та обсягом наданих послуг адвокатом.

З огляду на вищевикладене, зважаючи на розмір витрат на оплату адвоката та його співмірність зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доведеним та співмірним розміром витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн, понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції, що підтверджується належними доказами, а тому, такі витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо розміру витрат на правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 03.08.2023 №952 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини», яким на ОСОБА_1 накладене дисциплінарне стягнення у виді суворої догани, з прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення вказаної частини позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою в загальній сумі 12000,00 грн, понесених в суді апеляційної інстанції, то колегія суддів зазначає наступне.

З аналізу статті 134 КАС України випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Колегія суддів зауважує, що позивачем не надано та матеріали справи не містять жодних доказів щодо понесення витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

При цьому, апеляційна скарга не містить жодних посилань на неможливість подання доказів понесених позивачем витрат на правничу допомогу до ухвалення рішення суду, як і не містить інформації про те, що такі докази будуть надані позивачем після ухвалення рішення суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що клопотання позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн не підлягає задоволенню, оскільки відсутні жодні докази, які свідчать про обставини понесення таких витрат.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 по справі № 480/10463/23 скасувати в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 03.08.2023 №952 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини», яким на ОСОБА_1 накладене дисциплінарне стягнення у виді суворої догани.

Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 03.08.2023 №952 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини», яким на ОСОБА_1 накладене дисциплінарне стягнення у виді суворої догани.

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 по справі № 480/10463/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий І.М. Ральченко