Справа № 380/1412/25
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2025-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 рокусправа № 380/1412/25
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М. розглянув в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Франківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивачка) до Франківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі Франківський ВДВС, відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Франківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Львові ЗМУМЮ Лаби Я.М. про накладення штрафу від 10.01.2025 року ВП № 76625031.

Позов від імені позивачки подав представник адвокат Блонський М.А. Позовні вимоги про скасування штрафу за невиконання рішення суду обґрунтовано такими аргументами:

1. МАФ (мала архітектурна форма, іншими словами тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності) позивачки не знаходиться на даху нежитлового приміщення - будівлі м`ясорибного відділу критого ринку «Володимира Великого», літ. А-1, загальною площею 231,6 м.кв. Державний виконавець повинен встановити місцезнаходження даного майна і тільки тоді може констатувати факт відсутності демонтажу МАФ позивача. МАФ позивачки знаходиться на земельній ділянці, що державний виконавець міг встановити при обстеженні такого об`єкту;

2. Західний апеляційний господарський суд 30.12.2024 р. відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП ОСОБА_1 на рішення суду від 14.03.2024 у справі №914/1238/22. Оскільки відкрито апеляційне провадження, то до завершення його розгляду рішення суду призупиняє свою чинність, а ВП слід зупинити;

3. позивачка не отримувала вимоги державного виконавця, поштових повідомлень йому не надходило, а тому очевидно не могла виконувати рішення суду. Разом з тим, рішення суду не може бути виконаним, оскільки МАФ позивачки не знаходиться на даху нежитлового приміщення стягувача, а розміщений за адресою: м. Львів, вул. Кн. Ольги, 106, що підтверджується договором оренди торгової площі;

4. Законом № 2129-IX від 15.03.2022 розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» доповнено пунктом 10-2, згідно з підпунктом 4 якого тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану. Тобто усі строки, які є в Законі, перериваються до припинення або скасування воєнного стану. Отже, немає підстав для притягнення до відповідальності боржника за порушення вчинення або невчинення дій у виконавчому провадженні, оскільки будь-який строк встановлений державним виконавцем на період дії воєнного стану є таким, що переривається.

Суд ухвалою від 07.02.2025 визнав поважними причини пропуску позивачкою строку звернення до суду з цим позовом та поновив його, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Відповідач надіслав суду відзив, просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю. Заперечення проти позову ґрунтуються на таких аргументах:

на примусовому виконанні у Франківському ВДВС перебуває виконавче провадження №76625031 з примусового виконання наказу господарського суду Львівської області № 914/1238/22 від 29.10.2024 про зобов`язання ФОП ОСОБА_1 (адреса: 82086, Львівська область, Старосамбірський район, с. Топільниця; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) демонтувати МАФ з даху нежитлового приміщення (будівлі м`ясо-рибного відділу критого ринку «Володимира Великого», літ. «А-1», загальною площею 231,6 м2, РНОНМ 101), яке знаходиться за адресою: м.Львів, вул. В. Великого, 59Б. З метою примусового виконання вимог виконавчого документа державний виконавець вживав передбачених законом заходів примусового виконання, в т.ч. боржнику на його зареєстроване місцезнаходження скеровувалася постанова про відкриття виконавчого провадження, в якій встановлено строк для виконання вимог виконавчого документа.

Боржник (позивачка) вважається належним чином повідомленою про початок примусового виконання рішення, а також усі інші заходи та рішення державного виконавця, оскільки процесуальні документи скеровувалися їй за адресою, зазначеною у виконавчому документі, з повідомленням про вручення поштового відправлення. 31.12.2024р. виконавець скерував на адресу сторін виконавчого провадження лист щодо призначення на 09.01.2025р. на 10:00 год. перевірки виконання боржником вимог виконавчого документа. 09.01.2025 здійснено вихід за адресою м. Львів, вул. Володимира Великого, 59Б та встановлено що рішення суду боржником не виконано, про що складено відповідний акт. На адресу Франківського ВДВС не надходило пояснень боржника щодо існування поважних причин невиконання вимог виконавчого документа. Тому 10.01.2025 державний виконавець на підставі ст.ст. 63,75 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову про накладення штрафу, а також повторно зобов`язав боржника виконати рішення суду протягом десяти робочих днів. Щодо заяви представника боржника Блонського М.А. від 09.01.2025, то така є безпідставною, оскільки на новий розгляд до господарського суду апеляційної інстанції направлено постанову від 08.10.2024 у справі №914/1238/22 тільки в частині, що стосується перегляду рішення від 14.03.2024 про розподіл судових витрат, в іншій частині постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.10.2024 у справі №914/1238/22 залишено без змін та поновлено виконання постанови від 08.10.2024 у справі №914/1238/22.

Відповідач на вимогу ухвали суду надав копію матеріалів виконавчого провадження.

При вирішенні питання про юрисдикцію цього спору суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.06.2018 року у справі №127/9870/16-ц сформувала висновок щодо застосування частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. Головуючий суддя не поділяє такого тлумачення закону з мотивів, що найбільш повно викладені в ухвалі 12 березня 2024 року у справі №380/6932/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/117592885) та переконливо доводять, що адміністративний суд відповідно до закону не має повноважень здійснювати судовий контроль за виконанням рішення господарського/цивільного суду. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 310/2210/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/122061990) підтвердила актуальність свого висновку щодо юрисдикції цієї категорії спорів. Тому суд, керуючись ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та частиною п`ятою статті 242 КАС України враховує ці висновки суду касаційної інстанції та розглядає цей спір по суті. Проте будь-хто із учасників цієї справи має право оскаржити рішення адміністративного суду по суті цього спору та ставити питання про необхідність відступу Великої Палати Верховного Суду від висновків, висловлених щодо юрисдикції цієї категорії спорів.

Суд дослідив долучені до матеріалів справи заяви по суті спору та докази, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини:

Господарський суд Львівської області прийняв рішення у справі № 914/1238/22, яке 08.10.2024 набрало законної сили в частині, що стосується задоволення позовних вимог ТОВ «Лауріта» до ФОП ОСОБА_1 про зобов`язання демонтувати МАФ з даху нежитлового приміщення (будівлі м`ясо-рибного відділу критого ринку «Володимира Великого», літ. «А'-1», загальною площею 231,6 м.кв., РНОНМ 101), яке знаходиться за адресою: м.Львів, вул. В. Великого, 59Б (а.с. 58-62). 29.10.2024 на примусове виконання рішення видано виконавчий лист (а.с. 27), який стягувач ТОВ «Лауріта» 19.11.2024 пред`явив до примусового виконання (а.с.26).

22.11.2024 державний виконавець Франківського ВДВС виніс постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с.29-30) з примусового виконання наказу №914/1238/22 від 29.10.2024, якою повідомив боржника ОСОБА_1 про необхідність виконання рішення суду протягом 10 робочих днів.

Ця постанова скеровувалася боржнику за його зареєстрованим місцезнаходженням (а.с.34-35), що вказане у виконавчому документів та підтверджується долученими до виконавчого провадження відомостями з ЄДР (а.с.39).

Оскільки боржник не надав доказів виконання рішення суду, а також не повідомив про наявність поважних причин для його невиконання, а стягувач звернувся до державного виконавця із заявою від 17.12.2024 (а.с.36) з приводу невиконання рішення суду, виконавець надіслав сторонам виконавчого провадження вимогу в порядку статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» про проведення 09.01.2025 о 10:00 за їх участі виконавчих дій за адресою: м.Львів, вул. В. Великого, 59Б.

Ця вимога скеровувалася боржнику за його зареєстрованим місцезнаходженням (а.с.38), що вказане у виконавчому документі та підтверджується долученими до виконавчого провадження відомостями з ЄДР (а.с.39).

09.01.2025 державний виконавець в процесі здійснення виконавчих дій за адресою м.Львів, вул. В. Великого, 59Б за участі представників сторін виконавчого провадження (в тому числі боржника ОСОБА_2 та її адвоката Блонського М.А.) встановив, що вимоги виконавчого документа не виконано, а саме не демонтовано МАФ з даху нежитлового приміщення (будівлі м`ясо-рибного відділу критого ринку «Володимира Великого», літ. «А'-1», загальною площею 231,6 м.кв., РНОНМ 101), яке знаходиться за адресою: м.Львів, вул. В. Великого, 59Б, про що склав акт відповідного змісту (а.с. 40). В акті також зафіксовано, що представник боржника згідно ордеру ВС№1327102 надав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі №914/1238/22 (а.с.41-44).

10.01.2025 державний виконавець на підставі ст.ст. 63,75 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про накладення на ОСОБА_1 штрафу в сумі 1700 грн. (а.с.49) за невиконання рішення суду у встановлений вимогою державного виконавця строк, а також повторно зобов`язав боржника виконати рішення суду протягом десяти робочих днів; постанова обґрунтована тим, що боржник не виконав вимог виконавчого документа, що підтверджується актом державного виконавця від 09.01.2025.

При прийнятті рішення суд керується такими правовими нормами:

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 05.10.2016 № 1404-VІІІ (далі Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VІІІ за заявою стягувача про примусове виконання рішення виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Частиною шостою цієї статті визначено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Статтею 63 Закону № 1404-VІІІ визначено:

- за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження (частина перша);

- у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частина друга).

- виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (частина третя).

Статтею 75 Закону № 1404-VІІІ визначено відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії. Згідно з частиною 1 статті 75 Закону № 1404-VІІІ у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Виходячи з аналізу наведених вище норм Закону №1404-VІІІ підставою для накладення на боржника штрафу є встановлений державним виконавцем факт невиконання без поважних причин рішення суду, яким боржника зобов`язано особисто вчинити певні дії. При цьому згідно з приписами статей 63, 75 Закону № 1404-VІІІ визначальною ознакою для накладення на боржника штрафу є саме відсутність поважних причин, що зумовили невиконання рішення суду у встановлені виконавцем строки.

Здійснюючи судовий контроль за процесом виконання судового рішення та дотриманням прав учасників виконавчого провадження (в тому числі боржника), суд повинен перевірити рішення державного виконавця про накладення штрафу за невиконання рішення суду без поважних причин на предмет його відповідності визначеним частиною другою статті 2 КАС України критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень. Суд зазначає, що поважними в розумінні норм Закону № 1404-VІІІ можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення божником та які не залежали від його волевиявлення. Вирішення цього спору потребує перевірки рішення державного виконавця в контексті оцінки ним повідомлених боржником у виконавчому провадженні обставин як таких, що зумовили невиконання рішення суду у встановлені виконавцем строки без поважних причин.

Оцінюючи аргументи позивачки про те, що її МАФ не знаходиться на даху нежитлового приміщення - будівлі м`ясорибного відділу критого ринку «Володимира Великого», літ. А-1, загальною площею 231,6 м.кв., а на земельній ділянці, якою вона користується на підставі договору оренди суд керується такими мотивами:

- аналогічні за змістом аргументи ФОП ОСОБА_1 щодо перебування належного їй МАФ на земельній ділянці, що використовується на підставі договору оренди, а не на даху належного ТОВ «Лауріта» нежитлового приміщення, були предметом оцінки суду, що розглядав спір між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Лауріта» по суті. В рішенні у справі №914/1238/22, що набрало законної сили, суд за наслідками дослідження письмових доказів та кількох висновків експертів встановив обставину перебування належного ОСОБА_1 . МАФ на даху будівлі ТОВ «Лауріта» (а.с.61) як передумову для задоволення позову про демонтаж тимчасової споруди. Відповідно до положень статті 78 КАС України ця обставина не потребує повторного доказування у цій справі за участі ОСОБА_1 ;

- державний виконавець 09.01.2025 за участі учасників виконавчого провадження провів огляд МАФ та нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 та встановив, що рішення суду не виконано, оскільки МАФ не демонтовано з даху нежитлової будівлі. В розумінні КАС України акт державного виконавця є належним та достатнім доказом на підтвердження цієї обставини. Водночас суд констатує, що позивачка не стверджує та не доводить будь-якими доказами, що перемістила спірну тимчасову спору з місця, на якій її було розташовано на момент прийняття судом рішення у справі №914/1238/22.

Отже, ці аргументи позивачки є голослівними та не підтверджують факту виконання вимог виконавчого документа у встановлений державним виконавцем строк.

Оцінюючи посилання позивачки на те, що Західний апеляційний господарський суд 30.12.2024 р. відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП ОСОБА_1 на рішення суду від 14.03.2024 у справі №914/1238/22, що є підставою для зупинення чинності рішення суду та заходів виконавчого провадження суд керується такими мотивами: зі змісту наданої державному виконавцю ухвали апеляційного суду зрозуміло, що суд касаційної інстанції скасував постанову суду апеляційної інстанції в частині, що стосується вирішення питання про розподіл між сторонами судових витрат, скерувавши це питання на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Водночас рішення суду в частині вирішення спору по суті набрало законної сили, а його виконання поновлено з 11.12.2024 (а.с.42). З огляду на це державний виконавець правомірно не врахував повідомлену адвокатом боржника обставину як таку, що перешкоджає виконанню рішення суду, що набрало законної сили. Франківський ВДВС діяв добросовісно, оскільки після додаткової перевірки повідомлених адвокатом боржника обставин за допомогою відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень повідомив заявника про відсутність підстав для зупинення виконавчих дій (а.с.52).

Отже, повідомлені заявником обставини не свідчать про наявність поважних причин для невиконання рішення суду, що набрало законної сили, та, відповідно, не доводять протиправності оскарженого рішення.

Оцінюючи посилання позивачки на те, що позивачка не отримувала вимог державного виконавця, а тому очевидно не могла виконувати рішення суду, суд керується такими мотивами:

- надані відповідачем докази свідчать про те, що державний виконавець вжив передбачених законом заходів для повідомлення боржника у виконавчому провадженні про встановлені виконавцем строки для виконання вимог виконавчого документа скерував їх на вказану у виконавчому документі адресу ОСОБА_2 рекомендованим листом з повідомленням про вручення адресату. Ці поштові відправлення повернуто поштою відправнику з причини «одержувач відсутній за вказаною адресою». Відповідач надав докази того, що за допомогою ЄДР пересвідчився в актуальності зареєстрованого місцезнаходження боржника (а.с.39). За таких обставин наслідки відсутності позивачки за зареєстрованим місцезнаходженням покладаються на неї, оскільки боржник зобов`язаний повідомити як суд, так і державного виконавця про зміну свого місцезнаходження. У випадку скерування процесуальних документів на актуальну адресу боржника такий вважається належним чином повідомленим про скеровані йому виклики;

- боржник та її представник фактично були обізнані про відкриття виконавчого провадження та встановлені виконавцем строки для виконання вимог виконавчого документа, адже прибули 09.01.2025 за викликом на вчинення виконавчих дій, що підтверджується: - змістом акта державного виконавця; - підписом ОСОБА_2 у відповідній графі акта; - заявою адвоката боржника від 09.01.205 про зупинення виконавчих дій з огляду на відкриття апеляційного провадження.

Отже, ці аргументи позивачки не свідчать про наявність поважних причин для невиконання рішення суду, що набрало законної сили, та, відповідно, не доводять протиправності оскарженого рішення.

Оцінюючи посилання позивачки на те, що відповідно до підпункту 4 пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану, суд керується такими мотивами:

- строки у виконавчому провадженні встановлюються законом або встановлюються виконавцем;

- строки виконання рішення зобов`язального характеру визначаються виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження (не більше визначеного Законом максимального строку);

- передбачена ст. 75 Закону № 1404-VІІІ відповідальність у формі штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, настає у разі його невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк.

Отже, норма права, на яку посилається позивач, регулює питання переривання строків, встановлених Законом № 1404-VІІІ та не регулює питання переривання строків, встановлених виконавцем. Тому суд відхиляє цей аргумент як помилковий та такий, що не свідчить про порушення виконавцем вимог закону при прийнятті оскарженого рішення.

Підсумовуючи наведені мотиви суд дійшов висновку, що позивачка ухиляється від виконання рішення суду, що набрало законної сили, з надуманих причин, а наведені нею аргументи не доводять протиправності оскарженого рішення державного виконавця. Водночас відповідач довів, що діяв добросовісно та розсудливо і прийняв законну постанову про накладення штрафу, спрямовану на спонукання боржника у виконавчому провадженні виконати рішення суду, що набрало законної сили. З огляду на викладені міркування суд вважає, що оскаржена постанова від 10.01.2025 є такою, що відповідає встановленим у частині другій статті 2 КАС України критеріям законності та обґрунтованості. Відтак, позовні вимоги про скасування цієї постанови є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України та враховуючи висновок суду по суті позову понесені позивачкою судові витрати покладаються судом на неї. Відповідач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, що підлягають розподілу між сторонами.

Керуючись ст.ст. 19-22,25-26,90,139,229,241-246,250,251,255,287,295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Понесені позивачкою судові витрати покласти на неї.

Апеляційну скаргу на це рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його складення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяМоскаль Ростислав Миколайович