Справа № 520/32769/23
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2025-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

14 березня 2025 року № 520/32769/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мельникова Р.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, третя особа - Державна прикордонна служба України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління Служби безпеки України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 14 лютого 2022 року Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області "Про заборону в`їзду в Україну" громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що відповідач стосовно нього прийняв протиправне рішення від 14 лютого 2022 року "Про заборону в`їзду в Україну" громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , чим порушив права останнього. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду Старосєльцевої О.В. від 06.12.2023 року викладені у заяві представника позивача про поновлення строку на звернення до суду у межах справи №520/32769/23 причини визнано неповажними, заяву представника позивача про поновлення строку на звернення до суду у межах справи № 520/32769/23 залишено без задоволення, позов повернуто заявникові.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 22.03.2024 року ухвалу суду від 06.12.2023 року у справі №520/32769/23 скасовано, справу направлено до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду справи.

Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду Старосєльцевої О.В. від 26.04.2024 року, зокрема, прийнято адміністративну справу до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за вищевказаним позовом; вирішено здійснювати розгляд та вирішення справи одноособовим складом суду у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання без повідомлення (виклику) осіб.

Представником відповідача через канцелярію суду подано відзив на позов, в якому зазначено, що відповідач проти заявленого позову заперечує з підстав його необґрунтованості та недоведеності.

У зв`язку зі звільненням судді з посади проведено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно проведеного повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану адміністративну справу 12.06.2024 року передано в провадження судді Мельникова Р.В.

Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду Мельникова Р.В. від 17.06.2024 року адміністративну справу за вказаним вище позовом - прийнято до розгляду; розгляд адміністративної справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду Мельникова Р.В. від 05.08.2024 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління Служби безпеки України в Харківській області (61002, м. Харків, вул. Мироносицька, 2, ) до участі у справі за вказаним вище позовом.

Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління Служби безпеки України в Харківській області до суду подано пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, в яких викладено власну правову позицію стосовно позову.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для розгляду справи за наявними в ній доказами.

Під час розгляду справи встановлено, що 17 серпня 2022 року інспектором прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » НОМЕР_1 прикордонного загону, майстер - сержантом ОСОБА_3 було прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону на в`їзд в Україну громадянином ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , що має посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 від 10.08.2021 року, на підставі рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну.

Представником позивача на адресу Державної прикордонної служби України було направлено адвокатський запит з приводу вказаного питання.

Листом від 28.08.2023 року Державна прикордонна служба України повідомила представника позивача про те, що 17.08.2022 року громадянину Азербайжана ОСОБА_1 було відмовлено у в`їзді в Україну у зв`язку з виконанням Державною прикордонною службою України стосовно нього доручення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 16.02.2022 № 6301.8.5.3-3311/63.2-22 щодо заборони в`їзду в Україну терміном до 14.02.2025.

Також представником позивача на адресу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області було направлено адвокатський запит з приводу вказаного питання.

Листом від 25.09.2023 року Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повідомлено представника позивача про те, що відповідно до подання Управління Служби безпеки України в Харківській області від 14.02.2022 року, керівництвом ГУДМС у Харківській області 14.02.2022 року відносно гр. Республіки Азербайджан, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було прийнято рішення про заборону в`їзду на територію України терміном на три роки та надано копія рішення ГУДМС у Харківській області від 14.02.2022 року.

З наявної в матеріалах справи копії рішення від 14 лютого 2022 року про заборону в`їзду в Україну вбачається, що останнє прийнято начальником управління міграційного контролю протидії нелегальній міграції та реадмісії ГУДМС у Харківській області за результатом розгляду матеріалів стосовно громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що 14.02.2022 року на адресу ГУДМС у Харківській області з УСБ України в Харківській області надійшло подання щодо гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за наявними даними, під керівництвом громадян російської федерації, які є «злодіями в законі» та за участю лідерів етнічних азербайджанських злочинних угруповань, що функціонують на території України, намагається впливати на соціально-політичну ситуацію в Україні шляхом розповсюдження інформації проросійського характеру, створення оманливого уявлення про тісні національні зв`язки народів та позитивні надбання російської влади. Також встановлено, що ОСОБА_1 найближчим часом під виглядом проведення зустрічі зі своїми родичами та знайомими, має намір прибути до с. Харкова з метою проведення інформаційної дестабілізації на території регіону, а також встановлення контакту з криміналітетом м. Харкова. Таким чином вказано, що дії ОСОБА_5 та інших представників криміналітету ведуть до дестабілізації криміногенної ситуації у Харківському регіоні та можуть привести до масового порушення громадського порядку, спричинити загрозу життю та здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та іноземців, які законно перебувають на території нашої держави. Також вказано, що ураховуючи, що перебування ОСОБА_1 на території України може суперечити ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», (інтересам охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали постанови про накладення адміністративного стягнення за адміністративні правопорушення, розгляд справ за якими належить до компетенції ДМС) керуючись частиною першою статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", вирішено заборонити громадянину Азербайджана ОСОБА_1 .

Позивачем у позовній заяві вказано, що зазначене рішення від 14.02.2022 року йому не направлялось, хоча він проживає та зареєстрований за адресою в АДРЕСА_1 . Також позивачем вказано, що інформація, викладена Управлінням служби безпеки України в Харківській області та в рішенні від 14.02.2022 року ГУДМС у Харківській області, є неправдивою та не відповідає дійсності. При цьому позивачем наголошено на обставинах того, що він проживає в Україні з 2008 року, має посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 видану 10.08.2021 року, орган що видав 6301, зареєстрований та проживаю в АДРЕСА_2 , одружений на ОСОБА_6 , яка є громадянкою України, має двох неповнолітніх дітей, син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які також проживають разом із ним в АДРЕСА_2 , тобто на момент прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну ГУДМС України в Харківській області діяла посвідка на постійне проживання в України, що є суттєвим порушенням зі сторони ГУДМС України в Харківській області, оскільки даним рішенням йому було обмежено використання своїх прав, як особі яка має посвідку на постійне проживання в України, оскільки на той час посвідка діяла, не була скасована та діє до 09.08.2031 року. Відтак позивачем вказано, що спірним рішенням його фактично було позбавлено у спілкуванні з дружиною та неповнолітніми дітьми, участі у їх вихованні та забезпеченні їх захисту в умовах воєнного стану на території України, оскільки вони проживають в місті Харкові, який з 24.02.2022 року постійно перебуває під обстрілами, що є небезпечним для життя дітей, піклування за якими він позбавлений рішенням ГУДМС України в Харківській області від 14.02.2022 року. Водночас, позивачем наголошено, що сам по собі лист Управління Служби безпеки України в Харківській області не є доказом здійснення позивачем будь - якої незаконної діяльності. Варто ще раз наголосити, що в Україні діє презумпція невинуватості. Будь яких рішень, вироків, постанов суду щодо позивача не існує.

Вважаючи свої права порушеними, а рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду із позовом у цій справі.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам та запереченням проти них, суд зазначає таке.

Частиною 2 ст.19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Приписами ч.1 ст.26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно із ч.1 ст.64 Основного Закону конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Суд зазначає, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлення порядку їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Перелік підстав для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну передбачений в частині першій статті 13 Закону № 3773-VI, в якій вказано, що в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

В силу ч.3 ст.13 Закону № 3773-VI рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Відповідно до положень ст.13 Закону 3773-VІ та Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року №280, розроблено Інструкцію про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 року №1235, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 11 січня 2014 року за №25/24802.

Пунктом 4 Інструкції №1235 передбачено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою, у тому числі, підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності (підпункт «б»).

Відповідно до пункту 5 Інструкції №1235 після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Згідно із пунктом 6 Інструкції №1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

Положеннями частини 1 статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» від 21.06.2018 року №2469-VIII визначено, що державна безпека - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від реальних і потенційних загроз невоєнного характеру; національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз; загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України; національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян; громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз.

Порядок отримання відповідної інформації закріплені в тому числі і в Законі України «Про контррозвідувальну діяльність» від 27.12.2002р. № 374-ІV.

Зокрема, статтею 1 та частиною 1 статті 5 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» встановлено, що контррозвідувальна діяльність - спеціальний вид діяльності у сфері забезпечення державної безпеки, яка здійснюється з використанням системи контррозвідувальних, пошукових, режимних, адміністративно-правових заходів, спрямованих на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, розвідувальним, терористичним та іншим протиправним посяганням спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на інтереси України. Спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності є Служба безпеки України.

Так під час розгляду справи встановлено доводи представника третьої особи стосовно того, що в рамках компетенції, в ході виконання пріоритетних завдань, Управлінням Служби безпеки України в Харківській області отримана інформація про наміри громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) прибути до м. Харків, під виглядом проведення зустрічі зі своїми родичами та знайомими, для встановлення контакту з представниками криміналітету м. Харкова з метою дестабілізації криміногенної ситуації у Харківському регіоні та можливих масових порушень громадського порядку, що створює загрозу життю та здоров`ю, захисту прав та законних інтересів громадян України, що в подальшому може завдати шкоди національній безпеці України. Тобто, дії позивача згідно зазначених норм Закону України «Про національну безпеку України» свідчать не тільки про наявність в них загроз національній безпеці, а ще й загроз національним інтересам та державній безпеці.

З аналізу наведених вище норм законодавства слід дійти висновку про те, що наявність інформації про дії іноземця, які загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, є правовою підставою для прийняття органом міграційної служби рішення про заборону іноземцю в`їзду в Україну на визначений відповідним органом термін.

Не пред`явлення іноземцю обвинувачення у вчиненні правопорушень не створюють обставини, що перешкоджають у прийнятті рішення про заборону у в`їзді в Україну.

Необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд.

Законом України "Про службу безпеки України" від 25 березня 1992 року визначені зокрема повноваження Служби безпеки України.

Так, відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 2 Закону України "Про службу безпеки України" на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 24 Закону України "Про Службу безпеки України" Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про контррозвідувальну діяльність" від 26 грудня 2002 року №374-IV спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності є Служба безпеки України.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України "Про контррозвідувальну діяльність" метою контррозвідувальної діяльності є попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, припинення розвідувальних, терористичних та інших протиправних посягань спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усунення умов, що їм сприяють, та причин їх виникнення.

Частиною 1 ст. 19 Закону України "Про національну безпеку України" від 21 червня 2018 року №2469-VIII передбачено, що Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, економічної та інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці.

Відтак, наявна в уповноваженого органу Служби безпеки України інформація про те, що перебування іноземця на території України може призвести до посилення криміногенної обстановки та порушень громадського порядку, тим самим може призвести до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб, які тимчасово або постійно проживають в Україні, є достатньою підставою для прийняття територіальним органом міграційної служби рішення про заборону іноземцю на в`їзд в Україну.

Судовим розглядом справи встановлено, що 14.02.2022 року на адресу відповідача з Управління Служби безпеки України в Харківській області надійшло обґрунтоване подання відносно громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за наявними даними, під керівництвом громадян російської федерації, які є «злодіями в законі» та за участю лідерів етнічних азербайджанських злочинних угруповань, що функціонують на території України, намагається впливати на соціально-політичну ситуацію в Україні шляхом розповсюдження інформації проросійського характеру, створення оманливого уявлення про тісні національні зв`язки народів та позитивні надбання російської влади.

У вказаному поданні Управлення Служби безпеки України в Харківській області, зокрема, посилалось на статтю 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Постанову КМУ № 280 від 147.04.2013 «Про затвердження Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, та визнані такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України просили розглянути органом Державної міграційної служби України питання, щодо заборони в`їзду терміном на 3 роки громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 (лат. ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З дослідження змісту вказаного подання вбачається, що останнє містить відомості про особу іноземця (громадянство, прізвище, ім`я (імена) та по батькові, дата народження, стать, місце проживання, серія та номер паспортного документа) громадянина Республіки Азербайджан, ОСОБА_1 (лат. ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , стать чоловіча, паспортний документ громадянина Республіки Молдова для виїзду за кордон Серії НОМЕР_3 ; відомості, які згідно з абзацом другим частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну (іноземець під керівництвом громадян російської федерації, які є «злодіями в законі» та за участю лідерів етнічних азербайджанських злочинних угруповань, що функціонують на території України, намагається впливати на соціально-політичну ситуацію в Україні шляхом розповсюдження інформації проросійського характеру, створення оманливого уявлення про тісні національні зв`язки народів та позитивні надбання російської влади); запропонований строк у три роки заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість, - перебування на території України особи може призвести до дестабілізації криміногенної ситуації у Харківському регіоні та можуть призвести до масового порушення громадського порядку, спричинити загрозу життю та здоров`ю, захисту прав та законних інтересів громадян України та іноземців, які законної перебувають на території нашої держави.

Відтак, подання Управління Служби безпеки України в Харківській області за формою та змістом відповідає вимогам пункту 5 Інструкції №1235, вважається обґрунтованим, а повідомлені відомості, у розумінні Закону №3773-VІ та Інструкції №1235, є належним доказом наявності для органу міграційної служби підстав, передбачених абзацом другим частини 1 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну.

Враховуючи вказане, суд також вважає за необхідне наголосити на обставинах того, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який не одноразово був продовжений.

Воєнний стан згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Варто зауважити, що допустимість обмеження свободи пересування, вільного вибору місця проживання в межах держави та права вільно залишати територію країни визнається і міжнародним правом. Зокрема, стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року закріплює правило, за яким здійснення права на свободу пересування і свободу вибору місця проживання, вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, не може зазнавати жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Конституційний Суд України у Рішенні від 14 листопада 2001 року № 15-рп/2001 наголосив, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, а не іншими нормативними актами. Однак закону, який би комплексно регулював реалізацію встановлених статтею 33 Конституції України прав і свобод, на момент розгляду справи не прийнято.

Такого закону, який би комплексно регулював реалізацію встановлених статтею 33 Конституції України прав і свобод, законодавцем не прийнято і станом на сьогоднішній день. Питання реалізації цих прав і свобод унормовані у національному правопорядку рядом окремих законів.

Так, відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1382-IV).

Статтею 2 Закону № 1382 визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Визначення свободи пересування міститься у статті 3 Закону № 1382 так означає право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Пунктом 2 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 (далі - Указ № 64/2022) постановлено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 Указу № 64/2022 передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно з пунктом 7 Указу № 64/2022 Міністерству закордонних справ України доручено забезпечити інформування в установленому порядку Генерального секретаря ООН та офіційних осіб іноземних держав про введення в Україні воєнного стану, про обмеження прав і свобод людини і громадянина, що є відхиленням від зобов`язань за Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, та про межу цих відхилень і причини прийняття такого рішення.

28 лютого 2022 року постійне представництво України в ООН надіслало Генеральному секретарю ООН нотифікацію, що містила роз`яснення обсягу застосування таких обмежень. У цьому документі представники держави перелічили права людини і громадянина з посиланням на Конституцію України, Міжнародний пакт про громадські та політичні права та Конвенцію про захист прав людини і основоположник свобод, які можуть бути обмежені на період дії воєнного стану, де, серед інших прав, вказане право на вільне пересування (у тому числі за межі держави), право на приватне і особисте життя, право на освіту тощо. Нотифікацію аналогічного змісту 02.03.2022 направлено Генеральному секретарю Ради Європи.

Частиною третьою статті 17 Конституції України передбачено, що забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Отже, з огляду на викладені вище норми, враховуючи загальновідомий факт збройної агресії рф проти України, що хоча і відбулось після прийняття спірного у цій справі рішення, проте оскільки доводи, покладені в його основу фактично є пов`язаними із подіями сьогодення, то слід дійти висновку, що необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або ж охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має, зокрема, і превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень закону особами, яким заборонено в`їзд.

Таким чином, оскільки в розпорядженні відповідача були наявні відомості, які згідно з абзацом другим частини 1 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дають підстави для прийняття рішення про заборону особі у в`їзді в Україну, суд вважає, що оспорюване рішення є правомірним та обґрунтованим, таким, що прийняте на підставі вимог чинного законодавства та у межах повноважень органу міграційної служби, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.

При розгляді цієї справи судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01.11.2023 року у справі №160/11245/22.

Відповідно до положень ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, 24, м. Харків, 61057, ), третя особа - Державна прикордонна служба України (вул. Володимирська, буд. 26, м. Київ, 01601, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління Служби безпеки України в Харківській області (61002, м. Харків, вул. Мироносицька, 2, ) про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Мельников Р.В.