Справа № 320/16394/24
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2025-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 року м. Київ № 320/16394/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Любенко Д.І.,

за участю представників сторін:

від позивача Момотюк А.І.

від відповідача Толочко Т.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний комплекс «Універсал»

до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний комплекс «Універсал» з позовом до Головного управління ДПС у місті Києві, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві від 15 січня 2024 року № 4.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що вказані податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі акта перевірки підприємства з питань дотримання вимог податкового законодавства при визначенні по взаємовідносинах з ТОВ «ФАРГОСТРОНГ» (попередня назва ТОВ «БК БУДІВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК» (код 42568924) за квітень, травень, червень, серпень 2019 року з ТОВ «БУДЕЛЕКТРОГРУП» (попередня назва ТОВ «БГ «БУДДЕКОРСЕРВІС») (код 42558649) за вересень 2019 року, показників декларацій з податку на додану вартість. Вважає, що виявлені в акті перевірки порушення не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать нормам чинного законодавства. Вказує на те, що за результатами перевірки контролюючим органом зроблено необгрунтований висновок про те, що господарські операції між позивачем та його контрагентами фактично не відбувалися, оскільки не простежується ланцюг придбання реалізованої позивачу продукції, недостатня кількість господарських ресурсів для виконання робіт (послуг), не надано окремі документи про якість продукції.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.06.2024 відкрито провадження в адміністративній справі № 320/16394/24, вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що проведеною перевіркою було встановлено, що згідно з наявною в автоматизованих інформаційних системах Державної фіскальної служби (ДФС) інформацією стосовно контрагентів не простежується ланцюг придбання продукції, не встановлено достатню кількість господарських ресурсів для виконання робіт (послуг).

Такі доводи заперечені позивачем у наданій суду відповіді на відзив.

Протокольною ухвалою від 24.01.2025 суд на місці ухвалив закрити підготовче судове засідання та призначити справу по суті заявлених позовних вимог на 04.03.2025.

У судовому засіданні 04.03.2025 представник позивача підтримав доводи позовної заяви та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позов заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні.

04.03.2025 судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 у вступну та резолютивну частину рішення Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 у справі № 320/16394/24 внесено виправлення, а саме замість помилково зазначеної суми судового збору з « 2 423 (дві тисячі чотириста двадцять три грн) 00 коп» вказати правильну « 27 857 (двадцять сім тисяч вісімсот п`ятдесят сім грн) 00 коп».

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з такого.

На підставі направлень від 18.02.2022 № 3210/26-15-07-04-05, №3211/26-15-07-04-05, виданих Головним управлінням ДПС у м. Києві та наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 11.02.2022 № 962-11 виданого на підставі підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, зі змінами і доповненнями (далі - ПК України), у зв?язку зі змінами п.п. 69.35 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України від 02.10.2010 № 2755-VI, внесеними Законом України від 09 листопада 2023 року №3453-IХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо скасування мораторію на проведення податкових перевірок» проведено документальну позапланову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового законодавства України Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНИЙ КОМПЛЕКС «УНІВЕРСАЛ» (код 37588619) при визначенні по взаємовідносинах з ТОВ «ФАРГОСТРОНГ» (попередня назва ТОВ «БК БУДІВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК») (код 42568924) за квітень, травень, червень, серпень 2019 року та з ТОВ «БУДЕЛЕКТРОГРУП» (попередня назва ТОВ «БГ «БУДДЕКОРСЕРВІС») (код 42558649) за вересень 2019 року, показників декларацій з податку ва додану вартість.

За результатами перевірки складено акт перевірки від 15.12.2023 № 83316/26-15-07-04-05/37588619.

Перевіркою встановлено порушення позивачем п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України), Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів Україна від 28 січня 2016 року №21, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму загальну суму 1 850 524,00 грн., в тому числі: за квітень 2019 - 262 605,00 гривень; за травень 2019 - 533 586,00 гривень; за червень 2019 - 481 000,00 гривня; за вересень 2019 - 573 333,00 гривні.

На підставі висновків акта перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення від 15.01.2024 № 4, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 2 313 155,00 грн., з яких 1 850 524,00 грн. податкове зобов`язання та на підставі пункту 123.2 статті 123 ПК України застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 462 631,00 грн.

Не погодившись з податковим повідомленням-рішенням, позивачем подано скаргу до контролюючого ДПС України (в порядку ст. 56 ПК України).

Рішенням ДПС України від 04.04.2024 № 9564/6/99-00-06-01-02-06 податкове повідомлення-рішення від 15.01.2024 № 4 залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права, обов`язки платників податків та зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За змістом наведених норм, право платника податків на включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (робіт, послуг), основних фондів (необоротних активів) (щодо останніх, крім того, будівництво, спорудження, створення), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема щодо податкового кредиту - податковою накладною, виписаною постачальником - платником ПДВ, митною декларацією (іншими подібними документами, перелік яких встановлений пунктом 201.11 статті 201 Податкового кодексу України), витратами на придбання товару (робіт, послуг) та ПДВ, нарахованого (сплаченого) в ціні придбання товару (робіт, послуг).

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до абзацу 3 пункту 201.10 ПК України податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

При цьому, наявність належним чином оформлених податкових накладних є обов`язковою, але не вичерпною обставиною для віднесення відповідних сум до складу ПДВ. Зокрема, якщо наведені у договорах товари чи послуги фактично не поставлялися, то, відповідно, придбання таких товарів або послуг не відбулося, право на податковий кредит у такого платника податків не виникає, оскільки при цьому не дотримано обов`язкових умов для виникнення такого права на придбання товарів (послуг) з метою їх використання у господарській діяльності.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Зміст господарської операції може встановлюватися з урахуванням змісту цивільно-правових чи господарсько-правових зобов`язань сторін, але не вичерпується останнім. Господарська операція може мати місце навіть за відсутності цивільно-правових чи господарсько-правових відносин між платниками податків.

Із наведеного можна зробити висновок про те, що господарські операції є самостійним поняттям, відмінним від правочинів або господарських зобов`язань. Наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто ті, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника податків.

Презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширена на реальність господарських операцій.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV).

Статтею 2 Закону № 996-ХІV зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Виходячи з вимог пункту 2 статті 3 Закону № 996-ХІV, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена пунктом 1.2 статті 1, пунктом 2.1 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05 червня 1995 року за № 168/704 (далі - Положення № 88), відповідно до яких первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону № 996-ХІV встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з пунктом 2.4 Положення № 88 первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до пункту 2.15 та пункту 2.16 Положення № 88 забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом № 996-ХІV.

Крім того, в основі будь-якої реальної господарської операції має лежати економічна мета, тобто бажання платника податків приростити активи за допомогою досягнення господарського ефекту.

У податковому обліку господарські операції мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення, тобто первинними документами, що містять інформацію про фактичні господарські операції, розкривають їх зміст та обсяг.

За відсутності достатніх доказів-первинних документів, які б достовірно підтверджували факт здійснення господарської операції, розкривали її зміст та обсяг з метою та в цілях господарської діяльності платника податку, підстави для формування даних податкового обліку - відсутні.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною першою статті 77 КАС України обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, підприємство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та які в сукупності з встановленими обставинами справи мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

В свою чергу, відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Суд звертає увагу, що про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка зазначена виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Як встановлено судом, відповідачем ставляться під сумнів господарські відносини між позивачем із його контрагентами: з ТОВ «ФАРГОСТРОНГ» (попередня назва ТОВ «БК БУДІВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК» (код 42568924) та з ТОВ «БУДЕЛЕКТРОГРУП» (попередня назва ТОВ «БГ «БУДДЕКОРСЕРВІС») (код 42558649) по ланцюгу постачання.

Що стосується контрагента ТОВ «ФАРГОСТРОНГ» (попередня назва ТОВ «БК БУДІВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК» (код 42568924), суд зазначає таке.

Між позивачем та ТОВ «БК БУДІВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК» (Підрядник), яке зареєстроване як юридична особа, діє у відповідності до законодавства України та є платником податку на прибуток на загальних умовах, в особі директора Белінського Ігоря Анатолійовича, в спірний період укладено договори субпідряду від 20.02.2019 №20-02/19, 22.02.2019 № 22-02/19, від 25.02.2019 № 25-02/19, від 02.04.2019 № 02-04/19, від 18.04.2019 № 18-04/19, від 13.05.2019 № 13-05/19, від 16.05.2019 № 16-05/19, від 18.06.2019 № 18-06/19, від 19.06.2019 № 19-06/19, від 15.07.2019 № 15-07/19.

Судом досліджені вказані договори, які містять всі необхідні реквізити, найменування, печатки та підписи сторін. Крім того, по кожному договору складені акти приймання-передачі проектних документацій та Додаткові угоди, в яких описані будівельно-монтажні роботи, які не охоплені основними договорами. Вся інформація про відображення операцій міститься в оформлених на виконання договорів первинних документах, які були представлені до перевірки та в судовому засіданні позивачем.

Що стосується контрагента ТОВ «БУДІВЕЛЬНА ГРУПА «БУДДЕКОРСЕРВІС» (попередня назва ТОВ «БГ «БУДДЕКОРСЕРВІС») (код 42558649), суд зазначає таке.

Між позивачем та ТОВ «БУДІВЕЛЬНА ГРУПА «БУДДЕКОРСЕРВІС» (Підрядник), яке зареєстроване як юридична особа, діє у відповідності до законодавства України та є платником податку на прибуток на загальних умовах, в особі директора Сульдіни Ганни Анатоліївни, в спірний період укладено договори субпідряду від 11.07.2019 №БГ-11-07, від 12.07.2019 № БГ-12-07, від 02.08.2019 № БГ-02-08, від 13.08.2019 № БГ-13-08.

Судом досліджені вказані договори, які містять всі необхідні реквізити, найменування, печатки та підписи сторін. Крім того, по кожному договору складені акти приймання-передачі проектних документацій та Додаткові угоди, в яких описані будівельно-монтажні роботи, які не охоплені основними договорами. Вся інформація про відображення операцій міститься в оформлених на виконання договорів первинних документах, які були представлені до перевірки та в судовому засіданні позивачем.

Всі первинні документи були пред`явлені позивачем під час документальної перевірки та описані в акті перевірки, а належним чином засвідчені копії таких документів позивачем долучено до матеріалів справи разом із позовною заявою, при цьому в ході судового розгляду такі документи були досліджені судом, жодних зауважень з приводу невідповідності обумовлених документів вимогам закону від сторін у справі не надходило і судом не було здобуто.

Стосовно висновків акта перевірки в частині відсутності у контрагента позивача необхідних трудових ресурсів, то суд зазначає, що факт відсутності основних засобів, сам по собі не може бути беззаперечним доказом нереальності операцій.

Відповідно до частини першої статті 627 Цивільного кодексу України суб`єкти господарювання мають свободу у виборі умов договору. Це означає, що господарська діяльність не обов`язково передбачає наявність у підприємства власних матеріальних ресурсів. Використання договорів відповідального зберігання, субпідряду чи аутсорсингу є загальнопоширеною практикою, що зумовлює можливість укладення договорів з третіми особами.

Податковий орган не надав доказів, які б свідчили про відсутність договорів, що підтверджують факт не залучення іншого суб`єкта господарювання до виконання вказаних договорів. Тому, висновки акта перевірки у цій частині не ґрунтуються на реальних доказах порушень, а лише на припущеннях.

В акті перевірки податковий орган посилається на віднесення ТОВ "ФАРГОСТРОНГ" до ризикових платників податків на підставі п. 8 Порядку зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 року № 1165 (далі Критерії) через встановлені операції з придбання товарів (послуг) у платників податків з ознаками ризиковості.

Рішення про відповідність ТОВ "ФАРГОСТРОНГ" критеріям ризиковості платника податку було прийнято 26.05.2021 № 40707.

Проте наявність певної податкової інформації на яку посилається податковий орган, одержаної від інших підрозділів податкового органу чи з інформаційних систем державної податкової служби, що не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації, може породжувати певні сумніви щодо законності господарських операцій платника податків, однак не є беззаперечним доказом того факту, що в дійсності ніякі товари (роботи, послуги) не отримувались платником податків від його контрагента.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 10.09.2018 у справі № 826/8016/13-а, від 10.09.2018 у справі № 826/25442/15, від 11.09.2018 у справі № 810/2677/17.

Суд зауважує, що фактично відповідачем здійснено перевірку та аналіз господарської діяльності на підставі відомостей податкових баз контрагентів позивача, в той час, як діяльність позивача не досліджувався контролюючим органом під час перевірки, матеріали справи не свідчать про наявність умислу в ухиленні від оподаткування або вчиненні іншого порушення податкового законодавства, згадані доводи відповідача є лише відомостями про обставини, які без причинно-наслідкового зв`язку не мають значення для вирішення даного спору.

У ході перевірки відповідачем не встановлено у позивача наміру отримати за наведеними вище договорами субпідряду іншого результату, ніж отримання коштів за виконану роботу.

Крім того податковий орган не надав доказів, які б вказували на фіктивність операцій з ТОВ «ФАРГОСТРОНГ».

Щодо посилань відповідача щодо неможливості підтвердити операції стосовно врахування реального часу здійснення операцій, суд зазначає, що такі твердження не підтверджені належними та допустимими доказами, базуються на узагальненій податкової інформації без проведення контрольних заходів щодо контрагента позивача та дослідження первинних документів.

Законодавством не пред`являються вимоги до суб`єктів підприємницької діяльності стосовно кількості штатних працівників, наявності відповідних основних фондів та матеріально-технічної бази, зокрема, складських приміщень, транспортних засобів тощо для здійснення господарської діяльності. Проте, податковий орган має довести, що відсутність таких ресурсів унеможливила в кожному конкретному випадку реальну можливість виконання правочину, що в даному випадку не зроблено. Зворотного суду не доведено.

Отже, висновки податкового органу щодо неправомірності формування позивачем податкового кредиту за наслідками здійснення фінансово-господарських відносин із контрагентами є необґрунтованими, такими, що не відповідають дійсними обставинам та спростовані в ході розгляду справи.

Оцінюючи інші надані відповідачем доводи на підтвердження нереальності господарських операцій з вищезазначеними контрагентами, суд зважує на таке.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у своїх постановах від 30.08.2019 у справі № 804/17176/14, від 21.01.2020 у справі № 814/2335/14, від 05.02.2020 у справі №823/1519/16, від 20.02.2020 у справі №802/1255/17-а висловлює правову позицію, що у ході дослідження господарських операцій необхідно звертати увагу саме на: реальність здійснення оподатковуваних операцій, які повинні мати ділову мету та економічну вигоду; документальне підтвердження здійснення господарських операцій первинними документами, які супроводжують операції певного виду; наявність у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявність розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Вказуючи на відсутність відомостей щодо наявних власних або орендованих основних засобів у контрагентів позивача, відповідач в акті перевірки покликається на відомості інформаційної системи АС України "Податковий блок", Єдиного реєстру податкових накладних, слід зазначити, що наповнення вказаних інформаційних систем здійснюється через виконання певних дій самими платниками податків щодо самих себе. Неподання певної інформації контрагентом позивача до податкового органу за місцем податкового обліку може вказувати на порушення таким платником податків податкової дисципліни, однак не може беззаперечно підтверджувати будь-яких припущень податкового органу (наприклад, щодо фактичної відсутності власних або орендованих основних засобів, тощо).

Суд зауважує, що неможливість встановлення (виявлення) у контрагентів позивача певних основних засобів, жодним чином не може свідчити про відсутність господарської діяльності з боку таких контрагентів, адже такі засоби можуть бути залучені ними в тому числі на умовах оренди, позички, тощо. Зазначені відомості можуть бути перевірені відповідачем виключно в межах перевірки або зустрічної звірки таких контрагентів.

Однак, як вбачається із акта перевірки позивача та матеріалів справи, таким правом контролюючий орган не скористався, та не представив будь-яких доказів, які б містили в собі результати таких перевірок чи звірок.

Контрагенти щодо яких відповідачем оспорюється право позивача на податковий кредит на момент здійснення господарських операцій були зареєстровані в установленому законом порядку, знаходилися на обліку в податкових органах, докази що спростовують ці обставини відповідачем до суду не надано.

У ході перевірки відповідачем не встановлено у позивача наміру отримати за наведеними вище договорами субпідряду іншого результату, ніж проведення будівельних та монтажних робіт.

Процес аналізу інформаційних баз даних ДПС України та ЄРПН є формальним рівнем податкового контролю, на стадії якого податковий орган фактично порівнює задекларовані контрагентами кореспондуючі суми податкових зобов`язань й податкового кредиту з метою оперативного виявлення платників, що підлягають документальній перевірці.

Зазначений етап контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання і аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника, адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджується податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов`язаних з нарахуванням і сплатою податку.

У свою чергу, програмне забезпечення (інформаційні бази контролюючого органу) до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків не відноситься.

Аналогічний правовий висновок містяться в постанові Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 808/3513/16.

У силу закону отримання податковим органом податкової інформації або акта про неможливість проведення зустрічної звірки, в котрих викладені висновки про наявність ознак нереальності господарської діяльності контрагентів позивача не звільняє такий податковий орган від виконання обов`язку щодо встановлення та доведення факту вчинення конкретним платником податків порушення закону.

Разом з тим, матеріали справи не містять аналізу конкретних обставин здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, а також жодних доказів, які свідчили б про фіктивність таких операцій.

Таким чином, не можуть бути єдиним та безумовним свідченням правомірності висновків податкового органу результати автоматизованого співставлення податкових зобов`язань і податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПС України.

Верховний Суд неодноразово вказував, що не підтвердження операцій за ланцюгом постачання, так само як і податкова інформація про відсутність укладених трудових договорів між контрагентом та фактичним виконавцем робіт/ послуг, так само як і інші порушення податкової дисципліни, допущені контрагентом платника податків або третіми особами, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними та допустимими первинними документами податкового та бухгалтерського обліку (постанови Верховного Суду від 21.12.2018 у справі № 805/2030/16-а, від 21.12.2018 у справі № 826/5774/17, від 20.12.2018 у справі №826/9632/16, від 20.12.2018 у справі № 826/20081/16, від 20.12.2018 у справі № 815/4992/16).

Податковий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності, та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків. Відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання ним незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу (Постанова Верховного Суду від 09.03.2019 у справі №810/302/15).

Матеріалами справи підтверджуються факти перерахування позивачем грошових коштів своїм контрагентам, при цьому ні посадові особи податкового органу, а ні інші контролюючі чи правоохоронні органи не встановили економічну доцільність укладення позивачем із його контрагентами "безтоварних правочинів", не проведено також визначення подальшого руху перерахованих позивачем коштів, оскільки без фактичного повернення таких коштів особі, яка їх перерахувала, втрачається будь-яке економічне підґрунтя укладення "безтоварних правочинів". Оскільки, у разі якщо кошти для покупця товару не повертаються, то в будь-якому разі покупець несе відповідні витрати, та не має жодного зиску від укладення правочину, а ніж той який пов`язаний із безпосереднім придбанням необхідного йому товару за договором.

Крім того, доказів обізнаності позивача або його посадових осіб з порядком діяльності його контрагентів та наявністю у них будь-яких порушень податкового або бухгалтерського обліку відповідачем суду не надано і судом не було здобуто.

Відтак, суд відхиляє доводи податкового органу щодо наявності ознак нереальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами, адже доводи податкового органу щодо наявності податкової інформації щодо цього є неприйнятними оскільки склад податкового правопорушення не може доводитися податковою інформацією, яка має виключно інформаційне навантаження вільного розсуду податкового органу (припущень), та не заснована на аналізі первинних та інших документів (Постанова Верховного Суду від 07.08.2018 у справі №0870/4806/12).

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 ст.4 ПК України встановлено презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За змістом указаної норми, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування платником даних свого податкового обліку, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Відповідач вказує на те, що контрагент позивача ТОВ «ФАРГОСТРОНГ» є фігурантом досудового розслідування у кримінальному провадженні, що на його думку є свідченням сумнівності такого контрагенту, яка мала бути врахована позивачем при укладенні відповідних договорів.

Щодо цього, суд зазначає, що твердження податкового органу не підтверджені наявністю обвинувальних вироків, а відповідно на момент проведення податкової перевірки та фіксації її наслідків, а також станом на час розгляду даної справи вироки щодо посадових осіб позивача або його контрагентів відсутні, а доводи податкового органу не підтверджені наявністю обвинувальних вироків.

Міжнародні стандарти у галузі судочинства послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий судовий розгляд (постанова Верховного Суду від 27.02.2018у справі № 808/3837/16).

До винесення вироку в рамках кримінального провадження ухвали слідчого про надання дозволу на проведення окремих слідчих дій не можуть вважатися належним доказом. Тобто, доказове значення в адміністративному процесі може мати виключно вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили (постанови Верховного суду від 16.01.2018 у справі № 2а-7075/12/2670, від 26.06.2018 у справі № 808/2360/17, від 20.03.2019 у справі № 826/7946/14).

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позивач не може нести юридичну відповідальність за недотримання його контрагентом окремих норм ПК України.

Слід також зазначити, що з наявних у матеріалах справи доказів вбачається факт наявності у позивача ділової мети під час вчинення оспорюваних фінансово-господарських операцій позивача з контрагентами.

Згідно з пп. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Так, позивачем під час судового розгляду справи наголошено на тому, що ним здійснювалася закупівля послуг з будівництва у зазначених підрядників, враховуючи, що ТОВ "БК" Універсал" виступав в ролі підрядника на будівництво вказаних об`єктів перед іншими замовниками, згідно двосторонній договорів підряду.

Варто зазначити, що жоден із розділів акта перевірки не містить аргументації вищевказаного твердження про «здійснення операцій без ділової мети та обліку операцій безвідносно до їх реального економічного змісту.

У постанові від 21 липня 2020 року у справі № 816/191/17 Верховний Суд зазначив, що оцінка доцільності економічних рішень платника в процесі провадження ним господарської діяльності, ефективності використання платником капіталу шляхом оцінювання витрат платника у світлі їх доцільності, раціональності не належить до повноважень податкового органу.

Таким чином, суд наголосив на тому, що вирішувати, які саме господарські операції слід здійснити в межах господарської діяльності, повинен сам платник, а економічна ефективність та доцільність витрат є якісним показником, який не впливає на податковий облік платника.

Враховуючи викладене, на підставі наданих доказів у їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Частиною першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на викладене, судові витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з цією позовною заявою у розмірі 27 857,00 грн., підлягають стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві від 15 січня 2024 року № 4.

3. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний комплекс «Універсал» (, місцезнаходження: 03148, м. Київ, вул. Героїв Космосу, буд. 2 Б) судові витрати у розмірі 27 857 (двадцять сім тисяч вісімсот п`ятдесят сім грн) 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань, призначених для Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (код ; місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 13 березня 2025 р.