Справа № 380/20804/23
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Качур Р.П.

04 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/20804/23 пров. № А/857/762/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б, Шавеля Р.М.

за участю секретаря судового засідання: Пославського Д.Б.

представника позивача: Фостяк О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року у справі № 380/20804/23 за адміністративним позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

05.09.2023р. позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач, ФОП ОСОБА_2 ) звернувся з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 794 від 28.07.2023р. «Про демонтаж тимчасових споруд на АДРЕСА_1 ».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням апелянт, Виконавчий комітету Львівської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.11.2024р. скасувати та прийняти нову постанову, якою в відмовити повністю.

Представник позивача, Фостяк О.Я. в судовому засіданні просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник апелянта, Кулик А.Я. подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням у відпустці.

Колегія суддів зазначає, що явка сторін обов`язковою в судове засідання не визнавалась, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України. При цьому, Виконавчий комітет Львівської міської ради не забезпечив явку іншу представники, що не перешкоджає розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Ухвалою Львівської міської ради №2311 від 18.12.2008р. до «Перспективної схеми розміщення малих архітектурних форм як частини Програми комплексного благоустрою території міста» включена належна ФОП ОСОБА_1 тимчасова споруда, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

09.11.2009р. ФОП ОСОБА_1 уклав із Львівською міською радою договір оренди відповідної земельної ділянки для обслуговування згаданої тимчасової споруди.

23.04.2015р. Ухвалою Львівської міської ради № 4527 (п. 203 Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Франківському районі м. Львова Додатку 2Р-3) відомості про споруду внесені до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд. Додатковими угодами від 01.03.2011р., 27.04.2012р., 01.08.2014р., 07.10.2015р. термін дії договору оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 продовжувався кінцевим терміном до 30.12.2016р.

22.10.2015р. позивач отримав Паспорт прив`язки тимчасової споруди, що включає Схему розміщення споруди та ескізи фасадів; термін дії Паспорта - до 30.12.2016р.

Ухвалою Львівської міської ради від 02.03.2017р. № 1568 (п. 268 Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Франківському районі м. Львова Додатку 1) продовжено термін здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах позивача до 31 травня 2018 року.

08.06.2017р. Ухвалою Львівської міської ради № 2122 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 02.03.2017р. №1568 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова», вилучено належну позивачу тимчасову споруду з Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Франківському районі м. Львова. Підставою для такого рішення вказано порушенням вимог Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові.

19.07.2017р. Франківська районна адміністрація Львівської міської ради винесла розпорядження № 320 «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_1 ».

26.12.2019р. Львівська міська рада прийняла ухвалу №6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова», якою серед іншого: затверджено новий перелік тимчасових споруд, що входять до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові згідно з додатком; Вирішено Управлінню архітектури та урбаністики департаменту містобудування у разі відсутності змін щодо площі, конфігурації, адреси або власника тимчасової споруди скерувати Управлінню комунальної власності департаменту економічного розвитку листи про можливість подальшого розміщення тимчасової споруди для укладення договору оренди окремих конструктивних елементів благоустрою; Визнано такою, що втратила чинність ухвала Львівської міської ради від 02.03.2017р. № 1568 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова».

ч.4 ст.78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказані обставини встановлені Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2020р. у справі № 461/4740/17. Тому, такі в силу приписів ч.4 ст.78 КАС України не доказуються при розгляді цієї справи.

При цьому, Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2020р. у справі № 461/4740/17 визнано протиправною та скасовано Ухвалу Львівської міської ради № 2122 від 08 червня 2017 року «Про внесення змін до ухвали міської ради від 02.03.2017р. № 1568 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» в частині п.1, а саме: щодо вилучення з переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Франківському районі м. Львова, належних ФОП ОСОБА_1 тимчасових споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ».

Зобов`язано Львівську міську раду внести зміни до ухвали, яка визначає (затверджує) перелік тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, шляхом включення до Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Франківському районі м. Львова тимчасових споруд за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ФОП ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 320 від 19.07.2017р. «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_1 ».

06.12.2022р. Ухвалою Львівської міської ради №2680 «Про відмову фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у включенні тимчасових споруд на АДРЕСА_1 до переліку тимчасових споруд, що входять до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові, затвердженому ухвалою міської ради від 26.12.2019р. № 6107 Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» керуючись Законами України "Про регулювання містобудівної діяльності, Про місцеве самоврядування в Україні, Про благоустрій населених пунктів, постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.1994р. №198 Про затвердження Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони", наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011р. № 244 Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності", з метою впорядкування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові відмовлено ФОП ОСОБА_1 у включенні тимчасових споруд на АДРЕСА_1 до переліку тимчасових споруд, що входять до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, затвердженому ухвалою міської ради від 26.12.2019р. №6107 Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова, оскільки, відповідно до обстеження прилеглої території до буд. АДРЕСА_1 , проведеного 29.10.2021р. комісією в складі головного інженера Львівського комунального підприємства Південне" та майстрів дільниці житлового фонду, про що складено відповідний акт, тимчасові споруди розміщені на відстані менше 5 метрів від внутрішньоквартального проїзду, що не відповідає п.27 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.03.1994р. № 198 ''Про затвердження Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони", згідно з яким: "У населених пунктах малі архітектурні форми (крім кіосків для продажу проїзних квитків на зупинках громадського транспорту) розміщуються за межею тротуару, пішохідних доріжок, алей на відстані не менше ніж 1 метр, але не ближче ніж 5 метрів до проїзної частини доріг і вулиць".

Із змісту листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Львівської міської ради № 4-0006-26015 від 16.06.2023р. видно, що Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові видано направлення для проведення позапланової перевірки на об`єкті містобудування - зблокованих павільйонів для здійснення підприємницької діяльності на АДРЕСА_1 , які належать ФОП ОСОБА_1 (термін дії направлення з 16 березня - 22 березня 2017 року). За результатами перевірки Інспекцією 22.03.2017р. складено: акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил; протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності; видано приписи про зупинення будівельних робіт та про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

Під час перевірки виявлено, що за вказаною адресою ФОП ОСОБА_1 проведено будівельні роботи з будівництва одноповерхової споруди, площею 100 кв.м., яка збудована на монолітному бетонному фундаменті, влаштованому по периметру, що свідчить про проведення будівельних робіт без дозвільних документів, які надають право на виконання будівельних робіт та є порушенням вимог п.2 ч.1 ст.34, ч.1 ст36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п.5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт.

Відповідно до абз.3 п.4 ч.2 ст.2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» за вказане правопорушення 29.03.2017р. Інспекцією винесено постанову, якою накладено на ФОП ОСОБА_1 штраф в розмірі - 57600,00 грн.

Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області провів перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил Інспекції ДАБК у м.Львові, за результатами якої склав акт перевірки від 31.05.2017р. № 15-н/пз, рішення про скасування від 31.05.2017р. № 15-н/пз, а також припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності від 31.05.2017р. № 15-н/пз.

За результатами цієї перевірки скасовано акти індивідуальної дії, складені посадовими особами Інспекції ДАБК у м. Львові, а саме:

- припис про зупинення підготовчих та будівельних робіт від 22.03.2017р.;

- припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності від 22.03.2017р.;

- постанову про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності від 29.03.2017р. № 0006-вих-1592/41.

З метою перевірки попереднього припису Інспекції про усунення порушень посадовою особою Інспекції проведено повторну позапланову перевірку на вищевказаному об`єкті будівництва. На час проведення перевірки, дозвільних документів на проведення будівельних робіт з будівництва одноповерхової споруди, площею 100 кв.м., з влаштуванням бетонного фундаменту представником Мамедова Мурсаля Абдулгусейна Огли не надано.

Другою перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_1 не виконано вимоги припису виданого 22.03.2017р., чим порушено вимоги п.п."б" п.3 ч.4 ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», абз.3 п.14 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 р. № 553, про що 11.05.2017р. складено: акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил; протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності; видано припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, яким зобов`язано ФОП ОСОБА_1 в місячний термін з дати отримання даного припису усунути виявлені порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, шляхом демонтажу об`єкта самочинного будівництва - одноповерхової споруди, площею 100 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності від 25.05.2017р. ФОП ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу в сумі 16000 грн. на підставі абз.2 п.1 ч.6 ст.2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності».

Відповідно до направлення для проведення позапланової перевірки від 28.08.2017р. щодо об`єкта будівництва по АДРЕСА_1 проведено позапланову перевірку, актом перевірки від 12.09.2017р. встановлено, що вимоги припису про знесення об`єкта будівництва ФОП ОСОБА_1 не виконано.

13.09.2017р. Інспекцією подано позов в Господарський суд Львівської області про знесення самочинно збудованої одноповерхової споруди площею 100 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.03.2022р. провадження у справі № 914/1893/17 за позовом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю до ФОП ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Львівської міської ради, про знесення самочинно збудованого об`єкту одноповерхової споруди, площею 100 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 закрито.

Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у місті Львові звернулась до суду з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про визнання протиправним та скасування рішення від 31.05.2017р. № 15-н/пз про скасування постанови та припису про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року у справі № 813/2176/17 скасовано, направлено справу для продовження розгляду до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 04.07.2020р. у справі № 813/2176/17 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Інспекції державного будівельно-архітектурного контролю у м. Львові на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10.10.2017р. та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.09.2020р. у справі № 813/2176/17 за позовом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, про визнання дій протиправними, скасування рішень.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в даному випадку чітко видно, що приписи Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області про порушення позивачем вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності скасовані ДАБІ України та суди підтвердили правомірність такого скасування.

З оскарженого рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 784 від 28.07.2023р. видно, що підставою для звернення Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Львівської міської ради до заступника міського голови з містобудування про винесення на розгляд виконавчого комітету Львівської міської ради питання демонтажу малих архітектурних форм стало те, що судами у справі № 813/2176/17 встановлено, що об`єкт будівництва на АДРЕСА_1 не капітальна споруда, а встановлена тимчасова одноповерхова споруда, виготовлена з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту на бетонній підготовці і являються малими архітектурними формами.

Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради № 794 від 28.07.2023р. «Про демонтаж тимчасових споруд на АДРЕСА_1 » вирішено демонтувати 4 зблоковані тимчасові споруди для здійснення підприємницької діяльності на АДРЕСА_1 загальною площею 100 кв. м (фізична особа підприємець ОСОБА_1 ); Рекомендовано фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 здійснити демонтаж 4-х зблокованих тимчасових споруд у добровільному порядку у термін протягом 30 календарних днів.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням позивач звернувся до суду за захистом свого, як він вважає порушеного права.

ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В п.7 ст.30 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні (далі Закон № 280/97-ВР) видно, що до відання виконавчих органів міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема: організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини визначає Закон України Про благоустрій населених пунктів (далі - Закон № 2807-IV).

ст.5 Закону України Про благоустрій населених пунктів встановлено, що управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень.

Згідно п.1 ч.1 ст. 9 Закону України Про благоустрій населених пунктів до повноважень місцевих державних адміністрацій у сфері благоустрою населених пунктів віднесено забезпечення реалізації державної політики у цій сфері.

Суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів, у розумінні ч.1 ст.12 Закону України Про благоустрій населених пунктів, є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

Режим використання об`єктів благоустрою визначено ст.14 вищезгаданого Закону, яка передбачає, що такі об`єкти використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

ч.2 ст.21 Закону України Про благоустрій населених пунктів, наводить перелік елементів (частин) до об`єктів благоустрою належать малі архітектурні форм, які визначаються цією правовою нормою як елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Відповідно до ч.2 ст.28 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється згідно Закону України Про благоустрій населених пунктів. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності визначений Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011р. № 244 (далі Порядок № 244).

Із змісту п.п. 2.1, 2.17, 2.18, 2.20, 2.30, 2.31 Порядку № 244 видно, що підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди. Встановлення тимчасових споруд здійснюється відповідно до паспорта прив`язки. Строк дії паспорта прив`язки визначається органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради або районної державної адміністрації відповідно до генерального плану, плану зонування та детального плану територій та з урахуванням строків реалізації їх положень. Продовження строку дії паспорта прив`язки здійснюється за заявою замовника, шляхом зазначення нової дати, підпису та печатки у паспорті прив`язки органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради, районної державної адміністрації.

ст.3 Закону України Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності передбачено, що серед основних принципів державної політики з питань дозвільної системи у сфері господарської діяльності є:

- захист прав, законних інтересів суспільства, територіальних громад та громадян, життя громадян, охорона навколишнього природного середовища та забезпечення безпеки держави;

- прозорість процедури видачі документів дозвільного характеру;

- додержання рівності прав суб`єктів господарювання під час видачі документів дозвільного характеру;

- зменшення рівня державного регулювання господарської діяльності;

- установлення єдиних вимог до порядку видачі документів дозвільного характеру.

В ст.4 Закону України Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності видно, що виключно законами, які регулюють відносини, пов`язані з одержанням документів дозвільного характеру, встановлюються необхідність одержання документів дозвільного характеру та їх види; вичерпний перелік підстав для відмови у видачі, переоформлення, видачі дубліката, анулювання документа дозвільного характеру.

п.5. ст.4-1 Закону України Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності підставами для відмови від видачі документи дозвільного характеру є:

- подання суб`єктом господарювання неповного пакета документів, необхідних для одержання документа дозвільного характеру, згідно із встановленим вичерпним переліком;

- виявлення в документах, поданих суб`єктом господарювання, недостовірних відомостей;

- негативний висновок за результатами проведених експертиз та обстежень або інших наукових і технічних оцінок, необхідних для видачі документа дозвільного характеру. Законом можуть встановлюватися інші підстави для відмови у видачі документа дозвільного характеру. Відмова у видачі документа дозвільного характеру за підставами, не передбаченими законами, не допускається. Письмове повідомлення дозвільного органу про відмову у видачі документа дозвільного характеру надається суб`єкту господарювання особисто або надсилається поштовим відправленням з описом вкладення або у випадках, передбачених законом, в електронній формі за допомогою засобів телекомунікацій із зазначенням передбачених законом підстав для такої відмови у строк, встановлений для видачі документа дозвільного характеру.

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму Рішенні від 14.06.2007р. у справі Свято-Михайлівська Парафія проти України наголошував, що закон має бути сформульовано з достатнім ступенем передбачуваності, щоб надати громадянину можливість в розумній, залежно від обставин, мірі передбачити наслідки певної дії (див., наприклад, Rekvenyi v. Hungary [GC], no. 25390/94, § 34, ECHR 1999-III; and Ukrainian Media Group v. Ukraine, no. 72713/01, § 48, 29 March 2005). Ступінь передбачуваності в значній мірі залежить від змісту акту, який розглядається, сфери, яку він має охопити, та кількості та статусу тих, кому його адресовано, в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручання органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією... Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що оскаржене рішення Львівської міської ради від 28.07.2023р. №794 прийнято на підставі листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 16.06.2023р. № 4-0006-26015.

Приймаючи таке рішення Львівська міська рада керувалася Законами України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про благоустрій населених пунктів», «Про місцеве самоврядування», наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011р. №244 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», ухвалами міської ради від 21.04.2011 № 376 «Про Правила благоустрою Львівської міської територіальної громади», від 26.12.2019р. №6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» від 08.07.2021р. № 1081 «Про розмежування повноважень між виконавчими органам Львівської міської ради», від 06.12.2022р. «Про окремі питання здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території Львівської міської територіальної громади у зв`язку із введенням воєнного стану» і від 06.12.2022р. №2680 «Про відмову фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у включенні тимчасових споруд на АДРЕСА_1 до переліку тимчасових споруд, що входять до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові, який затверджений ухвалою міської ради від 26.12.2019р. № 6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова».

Крім того, таке рішення прийнято з метою усунення наслідків порушень вимог законодавства при розміщенні тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Львівській міській територіальній громаді.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що з листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Львівської міської ради № 4-0006-26015 від 16.06.2023р. слідує, що Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові видано направлення для проведення позапланової перевірки на об`єкті містобудування - зблокованих павільйонів для здійснення підприємницької діяльності на АДРЕСА_1 , які належать ФОП ОСОБА_1 (термін дії направлення з 16 березня по 22 березня 2017 року). За результатами перевірки Інспекцією 22.03.2017 складено: акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил; протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності; видано приписи про зупинення будівельних робіт та про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Під час перевірки виявлено, що за вказаною адресою ФОП ОСОБА_1 проведено будівельні роботи з будівництва одноповерхової споруди, площею 100 кв.м., яка збудована на монолітному бетонному фундаменті, влаштованому по периметру, що свідчить про проведення будівельних робіт без дозвільних документів, які надають право на виконання будівельних робіт та є порушенням вимог п. 2 ч. 1 ст. 34, ч. 1 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт.

В абз.3 п.4 ч.2 ст.2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» видне, що за вказане правопорушення 29.03.2017р. Інспекцією винесено постанову, якою накладено на ФОП ОСОБА_1 штраф в розмірі 57600,00 грн. Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області провів перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил Інспекції ДАБК у м. Львові, за результатами якої склав акт перевірки від 31.05.2017р. № 15-н/пз, рішення про скасування від 31.05.2017р. № 15-н/пз, а також припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності від 31.05.2017р. № 15-н/пз.

Одночасно, із змісту вищевказаного листа чітко видно, що з метою перевірки попереднього припису Інспекції про усунення порушень посадовою особою Інспекції проведено повторну позапланову перевірку на вищевказаному об`єкті будівництва. На час проведення перевірки, дозвільних документів на проведення будівельних робіт з будівництва одноповерхової споруди, площею 100 кв.м., з влаштуванням бетонного фундаменту представником Мамедова Мурсаля Абдулгусейна Огли не надано. Другою перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_1 не виконано вимоги припису виданого 22.03.2017р., чим порушено вимоги п.п."б" п.3 ч.4 ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», абз. 3 п.14 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011року №553, про що 11.05.2017р. складено: акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил; протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності; видано припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, яким зобов`язано ФОП ОСОБА_1 в місячний термін з дати отримання даного припису усунути виявлені порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, шляхом демонтажу об`єкта самочинного будівництва - одноповерхової споруди, площею 100 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.10.2017р. у справі № 813/2176/17 у задоволенні позову Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Державної архітектурно-будівельної інспекції України щодо винесення рішення про скасування від 31.05.2017р. № 15-н/пз та припису про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності від 31.05.2017р. № 15-н/пз; скасування рішення про скасування від 31.05.2017р. № 15-н/пз; скасування припису про усунення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності від 31.05.2017р. № 15-н/пз відмовлено.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.10.2017р. у справі № 813/2176/17 встановлено, що в документах, складених позивачем (Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові) в результаті проведення перевірки, зафіксовано проведення будівельних робіт з влаштуванням бетонного фундаменту без порушень.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.10.2017р. у справі № 813/2176/17 залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.09.2020р.

Крім того, із змісту листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Львівської міської ради № 4-0006-26015 від 16.06.2023р. незрозуміло які саме порушення позивачем законодавства про архітектурну діяльність спонукали звернутися до Виконавчого комітету Львівської міської ради у 2023 році. При цьому, описуючи порушення, які вже були предметом судового розгляду.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії Виконавчого комітету Львівської міської ради щодо винесення спірного рішення з урахуванням листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Львівської міської ради № 4-0006-26015 від 16.06.2023р. не можуть вважатися правомірними з огляду на те, що у вказаному листі йде мова про проведення перевірки виконання ФОП ОСОБА_1 припису, вимоги якого виконанню не підлягають, з огляду на скасування такого.

В п.44 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» видно, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема: встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.

п.7 ч.1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до відання виконавчих органів міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема: організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини визначає Закон України «Про благоустрій населених пунктів».

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» система благоустрою населених пунктів включає:

1) управління у сфері благоустрою населених пунктів;

2) визначення суб`єктів та об`єктів у сфері благоустрою населених пунктів;

3) організацію благоустрою населених пунктів;

4) нормування у сфері благоустрою населених пунктів;

5) фінансове забезпечення благоустрою населених пунктів;

6) здійснення державного, самоврядного і громадського контролю у сфері благоустрою населених пунктів;

7) встановлення відповідальності за порушення законодавства у сфері благоустрою населених пунктів.

ст.5 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» встановлено, що управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень.

Суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів, у розумінні ч.1 ст.12 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

Режим використання об`єктів благоустрою визначено ст.14 вищезгаданого Закону, яка передбачає, що такі об`єкти використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

ч.2 ст.21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», наводить перелік елементів (частин) до об`єктів благоустрою належать малі архітектурні форм, які визначаються цією правовою нормою як елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Відповідно до ч.2 ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що ТС торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Розміщення ТС для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

ст.10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить:

1) затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів;

2) затвердження правил благоустрою територій населених пунктів;

3) створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими суб`єктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб);

4) визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єктів благоустрою.

ч.2 ст.10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема:

1) забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів;

2) організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях та ін.

В ст.31 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» видно, що нормування у сфері благоустрою населених пунктів здійснюються з метою формування сприятливого для життєдіяльності людини середовища, в умовах якого забезпечуються захист довкілля, санітарне та епідемічне благополуччя населення, шляхом розроблення комплексу взаємопов`язаних норм і правил, якими визначаються взаємопогоджені вимоги до об`єктів благоустрою.

ст.35 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що технічна документація з питань благоустрою територій населених пунктів (проекти, схеми, карти, атласи тощо) розробляється з метою здійснення комплексу заходів з благоустрою територій, окремих об`єктів благоустрою, їх частин і може бути включена до правил благоустрою території відповідного населеного пункту.

Технічна документація з питань благоустрою населених пунктів погоджується в установленому порядку та затверджується її замовником.

Механізм розміщення ТС для провадження підприємницької діяльності визначений Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 21 жовтня 2011 року № 244 (далі Порядок № 244).

п.1.5 Порядку № 244 визначено, що комплексна схема розміщення ТС - це текстові та графічні матеріали, якими визначаються місця розташування ТС на території населеного пункту або його частини, розроблені з урахуванням вимог будівельних, санітарно-гігієнічних норм, а також існуючих містобудівних обмежень, вимог щодо охорони навколишнього природного середовища та раціонального використання територій, охорони історико-культурної спадщини, земельно-господарського устрою.

В пп. 2.1, 2.17, 2.18, 2.20, 2.30, 2.31 Порядку № 244 видно, що підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС. Встановлення ТС здійснюється відповідно до паспорта прив`язки. Строк дії паспорта прив`язки визначається органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради або районної державної адміністрації відповідно до генерального плану, плану зонування та детального плану територій та з урахуванням строків реалізації їх положень. Продовження строку дії паспорта прив`язки здійснюється за заявою замовника, шляхом зазначення нової дати, підпису та печатки у паспорті прив`язки органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради, районної державної адміністрації.

п.2.4 Порядку № 244 передбачено, що відповідність намірів щодо місця розташування ТС комплексній схемі розміщення ТС (у разі її наявності), будівельним нормам визначає відповідний орган з питань містобудування та архітектури, який утворено у складі виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації, протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви.

Зі змісту наведених норм права слідує, що система благоустрою населених пунктів включає, зокрема організацію, нормування та здійснення контролю, у тому числі самоврядного, у сфері благоустрою населених пунктів. У свою чергу нормування у сфері благоустрою передбачає, зокрема затвердження правил благоустрою населених пунктів, а також затвердження місцевих програм, технічної документація з питань благоустрою територій населених пунктів (проекти, схеми, карти, атласи тощо). За своєю юридичною природою перелік тимчасових споруд, призначених для здійснення підприємницької діяльності, комплексні схеми розміщення тимчасових споруд є актами нормування у сфері благоустрою, розробка та затвердження яких входить до повноважень відповідної місцевої ради на підставі пункту 44 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України».

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2020р. у справі № 461/4740/17 визнано протиправною та скасовано ухвалу Львівської міської ради № 2122 від 08 червня 2017 року «Про внесення змін до ухвали міської ради від 02.03.2017р. № 1568 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» в ч. п. 1, а саме: щодо вилучення з переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Франківському районі м. Львова, належних ФОП ОСОБА_1 тимчасових споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ».

Зобов`язано Львівську міську раду внести зміни до ухвали, яка визначає (затверджує) перелік тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, шляхом включення до Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Франківському районі м. Львова тимчасових споруд за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ФОП ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 320 від 19.07.2017р..

Ухвалою Верховного Суду від 23.07.2024р. у справі № 461/4740/17 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою Львівської міської ради на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 461/4740/17.

Доказів внесення змін до ухвали, яка визначає (затверджує) перелік тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, шляхом включення до Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Франківському районі м. Львова тимчасових споруд за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ФОП ОСОБА_1 , відповідачами не надано.

Колегія суддів звертає увагу, що Львівська міська рада не пояснила наявність достатніх та належних підстав для невключення ТС до Комплексної схеми, не вказала, що позивачем було недотримано певних правил або порушено умови договорів оренди під час провадження господарської діяльності.

Разом з тим, зазначена бездіяльність Львівської МР призвела до неможливості подальшого здійснення добросовісної господарської діяльності позивачем, продовження дії документів дозвільного характеру та договорів оренди. При цьому, суд наголошує, що Львівська міська рада не включила ФОП ОСОБА_1 до Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Франківському районі м. Львова тимчасових споруд саме на виконання рішення суду.

Львівська міська рада не наділена абсолютними дискреційними повноваженням при вирішенні питання про включення або невключення ТС до Комплексної схеми розміщення ТС у відповідному населеному пункті, оскільки таке рішення має прийматися у встановленому порядку, з урахуванням принципів регуляторної політики та політики з питань дозвільної системи у сфері господарської діяльності, зокрема збалансованості інтересів держави, суспільних інтересів (територіальної громади) та інтересів суб`єктів господарювання, передбачуваності, у тому числі для суб`єктів господарювання, які добросовісно та з дотриманням усіх правил здійснюють свою діяльність протягом тривалого часу на відповідній території. В іншому випадку такі дії (бездіяльність) матиме ознаки свавільних.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що невиконання Львівською міською радою судового рішення у справі № 461/4740/17 призвело до неможливості продовження позивачу дозвільних документів, у тому числі і паспорту прив`язки.

Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п.9 ч.2 ст.129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На важливість належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у

своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Так, у п.4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в п.3 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 № 2-р(ІІ)/2019 Конституційний Суд України з покликанням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене ст.6 Конвенції, право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (п.43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; п.84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; п.64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява № 30779/04; п.46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04).

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи

на справедливий суд, що гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст.ст. 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 2, 14, 370 КАС України та ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

У Доповіді Венеціанської комісії № 512/2009 «Про верховенство права» (The Rule of Law), яка прийнята на 86-й пленарній сесії 25-26 березня 2011 року), встановлено таке: Венеціанська комісія, взявши за основу визначення принципу верховенства права, дане Т. Бінгемом, дійшла висновку про існування сьогодні консенсусу щодо наступних необхідних складових верховенства права: законність (у тому числі прозорий, підзвітний і демократичний процес ухвалення законів), правова визначеність, заборона сваволі, доступ до правосуддя (забезпечується незалежними і неупередженими судами), дотримання прав людини, недискримінація і рівність перед законом (п.21); у рамках Організації Об`єднаних Націй поняття «верховенство права», що було включене до преамбули Загальної декларації прав людини (1948 рік), застосовується для впровадження низки принципів, що мають властивість змінюватися залежно від того чи іншого контексту; порівняння двох доповідей, підготовлених за короткий проміжок часу (2002- 2004 роки), демонструє цю різноманітність підходів: у першій наголошується, наприклад, на таких елементах, як незалежна судова система, незалежні установи захисту прав людини, визначені та обмежені повноваження влади, справедливі та прозорі вибори; тоді як у другій увагу сконцентровано на таких елементах, як якість законодавства, ієрархічна вищість закону, рівність перед законом, відповідальність перед законом, юридична визначеність, процесуальна та судова прозорість, уникнення свавілля, поділ влади та ін. (пункт 24).

Крім того, у п.170 рішення у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) ЄСПЛ зазначив, що законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (див. рішення у справі «P.G. and J.Н. v. the United Kingdom», заява № 44787/98, п.46).

У п.45 рішення у справі «Al-dulimi and Montana management INC. v.tzerland» (заява № 5809/08) ЄСПЛ наголосив, що однією з фундаментальних складових європейського громадського порядку є принцип верховенства права, а свавілля (arbitrariness) є запереченням цього принципу. Навіть у контексті тлумачення та застосування національного законодавства, коли Суд залишає національним органам влади дуже широкі повноваження, він завжди робить це, прямо чи неявно, з урахуванням заборони свавілля (prohibition of arbitrariness) (див. рішення у справах «Garcнa Ruiz v. Spain», заява № 30544/96, пункти 28-29; «Storck v Germany», заява № 61603/00, п.98).

Законодавчо закріплена процедура прийняття рішень суб`єктами публічного права має на меті створення гарантій для суб`єкта приватного права та встановлення меж реалізації повноважень органами публічного права і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження до суду таких рішень (дій) особою, чиї інтереси вони зачіпають. Установлена законом процедура є важливою гарантією недопущення зловживань з боку суб`єктів владних повноважень під час прийняття рішень та вчинення дій, яка повинна забезпечувати, передусім, справедливе ставлення до особи, а також дотримання загального принципу юридичної визначеності, складовою якого є принцип легітимних очікувань.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 січня 2019 року у справі № 826/382/18, від 13 березня 2019 року у справі № 826/11708/17, від 8 липня 2021 року у справі № 160/674/19 та від 20 травня 2022 року у справі № 340/370/21.

Суд також враховує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 500/26/22, в адміністративному судочинстві добросовісність (несвавільність, розумність, справедливість) рішення суб`єкта владних повноважень означає, що при його прийнятті повинен бути застосований певний стандарт поведінки посадових осіб, що характеризується законністю, транспарентністю та повагою до прав та інтересів суб`єкта приватного права (від лат. Uberrima fides - найбільш добросовісний); враховуючи зміст ст.8 Конституції України та практику Конституційного Суду України (зокрема, Рішення від 20 червня 2019 року № 6-р/2019), верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.

З цього приводу також доцільно вказати, що відповідно до ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, як зазначив ЄСПЛ в справі «Zolotas v. Greece» ст.1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (заява № 66610/09, п.39). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Capital Bank AD v. Bulgaria» (заява № 49429/99, пункт 52).

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п.74 рішення «Von Maltzan and others v. Germany»). Суд дійшов висновків, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону. Тобто, встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Maltzan (Freiherr von) and others v. Germany», заяви № № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

Колегія суддів зазначає, що невключення тимчасової споруди за адресою м. Львів, вул. Володимира Великого, 117 до Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Франківському районі м. Львова на виконання судового рішення позбавило позивача можливості регулювати свою поведінку: мати можливість за необхідності за належної правової допомоги передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія.

Отже, враховуючи, що позивач мав законні очікування стосовно включення належних ТС до нового Переліку ТС для провадження підприємницької діяльності у м. Львові, оскільки ці тимчасові споруди були включені у попередніх Комплексних схемах, починаючи з 2008 року, Виконавчий комітет Львівської міської ради не висловлював жодних зауважень до роботи цих ТС, не обґрунтував існування інших підстав для невключення тимчасових споруд до нового переліку, апеляційний суд погоджується з доводами позивача про вчинення Виконавчим комітетом Львівської міської ради протиправної бездіяльності, що призвело до порушення прав шляхом прийняття рішення «Про демонтаж тимчасових споруд на вул. Володимира Великого, 117».

Крім того, визначаючи повноваження Львівської міської ради щодо самостійного вирішення питання про включення або не включення спірної тимчасової споруди до нового Переліку ТС для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно ч.ч.1,12 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільська, селищна, міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень; акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

ст.1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» встановлено, що регуляторний акт - це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Оскільки ухвала Львівської МР від 26 грудня 2019 року № 6107 визначає перелік ТС для здійснення підприємницької діяльності на території міста Львова, відповідно, така ухвала є регуляторним актом.

Аналогічний висновок у подібних спірних правовідносинах міститься у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 310/6300/16-а (2-а/310/12/17).

При цьому, як на підставу прийняття оскаржуваного в частині рішення № 794 від 28 липня 2023 року, виконавчий комітет Львівської міської ради покликається на ухвалу Львівської міської ради від 26.12.2019р.ю № 6107 Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова, п.7.8. якої передбачав внесення змін у додаток 1 до ухвали міської ради від 23.04.2015р. № 4526 Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові та Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові шляхом внесення заміни п.7.3.-7.8. - п.7.3.-7.7. та викладення таких у новій редакції. Нова редакція цих пунктів надавала право органу місцевого самоврядування одноосібно (за відсутності судового рішення з цього приводу) приймати рішення про демонтаж тимчасових споруд, та за необхідності здійснювати розділення майна на окремі конструктивні елементи.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в даному випадку ФОП Мамедов не оскаржує вищезазначену ухвалу Львівської МР, з огляду на що у межах розгляду та вирішення цієї справи не досліджується питання щодо дотримання встановленого порядку розробки та прийняття цього рішення.

З огляду на це суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» принципами державної регуляторної політики є:

-доцільність - обґрунтована необхідність державного регулювання господарських відносин з метою вирішення існуючої проблеми;

-адекватність - відповідність форм та рівня державного регулювання господарських відносин потребі у вирішенні існуючої проблеми та ринковим вимогам з урахуванням усіх прийнятних альтернатив;

-ефективність - забезпечення досягнення внаслідок дії регуляторного акта максимально можливих позитивних результатів за рахунок мінімально необхідних витрат ресурсів суб`єктів господарювання, громадян та держави;

-збалансованість - забезпечення у регуляторній діяльності балансу інтересів суб`єктів господарювання, громадян та держави;

-передбачуваність - послідовність регуляторної діяльності, відповідність її цілям державної політики, а також планам з підготовки проектів регуляторних актів, що дозволяє суб`єктам господарювання здійснювати планування їхньої діяльності;

-прозорість та врахування громадської думки - відкритість для фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань дій регуляторних органів на всіх етапах їх регуляторної діяльності, обов`язковий розгляд регуляторними органами ініціатив, зауважень та пропозицій, наданих у встановленому законом порядку фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями, обов`язковість і своєчасність доведення прийнятих регуляторних актів до відома фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань, інформування громадськості про здійснення регуляторної діяльності.

Таким чином, під час розробки та прийняття органом місцевого самоврядування або іншим уповноваженим суб`єктом акта регуляторного характеру, мають бути дотримані такі вимоги: враховані інтереси суб`єктів господарювання, суспільні інтереси (територіальної громади) та інтереси держави у такій мірі, щоб це забезпечувало їх збалансованість; обґрунтовано необхідність нормативного регулювання саме у запропонованому у відповідному регуляторному акті формі та порядку; відповідне нормативне регулювання має бути передбачуваним для суб`єктів господарювання у достатній мірі; якщо такі суб`єкти добросовісно та з дотримання усіх вимог законодавства здійснюють свою господарську діяльність, тому нові регуляторні норми (правила, заходи) не повинні перешкоджати такій діяльності, крім випадків об`єктивної та мотивованої необхідності дотримання законодавства, захисту національної безпеки та суспільних інтересів тощо.

Крім того, висновок про необхідність врахування інтересів суб`єкта господарювання, зокрема того, який вже здійснює господарську діяльність на відповідній території, під час розроблення містобудівної документації та документації з питань благоустрою населених пунктів міститься, зокрема у постанові Верховного Суду від 4 листопада 2020 року у справі № 824/376/19-а.

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 16.05.2023р. у справі № 380/3195/22, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, враховується судом при вирішенні спірних правовідносин.

Колегія суддів наголошує, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/2335/20 від 30.11.2020р., яке набрало законної сили на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2020р., серед іншого, визнано протиправним та нечинним п.п.7.8. п.7 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019р. № 6107 Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова.

Тому, в даному випадку вірним є висновок суду першої інстанції, що у Виконавчого комітету Львівської міської ради відсутні абсолютні дискреційні повноваження при прийнятті оскаржуваного рішення № 794 від 28 липня 2023 року взагалі як такого, зокрема і на підставі листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Львівської міської ради № 4-0006-26015 від 16.06.2023р.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу апелянта і на те, що Львівською міською радою затверджено «Порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові». Вказаний порядок є нормативно-правовим актом, що регулює відносини в сфері встановлення тимчасових споруд та відповідно у своїй діяльності його повинні дотримуватись не тільки суб`єкти господарювання, а й сама Львівська міська рада (як учасник даних відносин).

Відповідно до п.2.2. Порядку термін розміщення тимчасових споруд не може перевищувати термін дії договору оренди земельної ділянки або договору оренди окремих конструктивних елементів благоустрою, встановлений ухвалою міської ради.

Згідно п.3.14. - термін дії паспорта прив`язки встановлюється відповідно до терміну, зазначеного в ухвалі міської ради, з врахуванням містобудівної документації, державних норм та правил і Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м.Львова. Водночас Порядок містить вичерпний перелік підстав анулювання паспорту прив`язки. Так, відповідно до п.3.16. чинність паспорта прив`язки ТС анулюється за таких умов:

Недотримання вимог паспорта прив`язки при її встановленні.

Невстановлення ТС протягом 6 місяців з дати отримання паспорта прив`язки.

Надання недостовірних відомостей у документах під час підготовки паспорта прив`язки ТС.

Жодна з наведених обставин відповідачем в оскаржуваній ухвалі не наводиться, оскільки такі відсутні.

«Порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові» за жодних обставин (зокрема, й у випадку подання скарг мешканцями) не надає права Львівській міській раді приймати рішення про виключення тимчасової споруди з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд. Як вже вказувалось вище, за певних обставин може бути прийняте рішення про анулювання паспорта прив`язки. Однак, в даному випадку таке не прийняте і відсутні передбачені законом

підстави.

«Порядком розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові» передбачені й наслідки подання мешканцями скарг щодо діяльності тимчасової споруди.

Так, відповідно до п.6.1. Порядку для погодження режиму роботи у тимчасовій споруді фізична особа-підприємець або юридична особа особисто, через уповноважений орган чи особу або поштовим відправленням звертається до управління «Дозвільний офіс» або до відділу «Центр надання адміністративних послуг» із письмовою заявою встановленої форми на ім`я директора департаменту економічної політики про встановлення режиму роботи.

Згідно п.6.6. у разі встановлення фактів систематичних порушень акустичного режиму і громадського порядку та надходження скарг мешканців департамент економічної політики:

Приймає рішення щодо обмеження режиму роботи підприємств торгівлі та побутового обслуговування, ресторанного та ринкового господарства.

Скасовує встановлений режим роботи на підставі приписів, актів, протоколів про порушення законодавства України контролюючих та правоохоронних органів, Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області, органів санітарно- епідеміологічної служби, постанов адміністративних комісій районних адміністрацій, а також в інших випадках, передбачених законодавством України.

Тобто, наслідком подання мешканцями скарг щодо діяльності тимчасової споруди може бути лише обмеження або скасування режиму роботи департаментом економічної політики Львівської міської ради, а не прийняття рішення про виключення споруди з Комплексної схеми і як наслідок її демонтаж.

При цьому, скасування режиму роботи можливе виключно на підставі підтверджених фактів порушень суб`єктом господарювання вимог чинного законодавства.

Згідно ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

ст.90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Колегія суддів зазначає, що при прийняті оскарженого рішення відповідні критерії Виконавчий комітет Львівської міської ради не дотримав, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року № 7 роз`яснено, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Виконавчого комітету Львівської міської ради діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради залишити без задоволення, а Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року у справі № 380/20804/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 14.03.2025р.