Справа № 380/3437/24
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2025-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

14 березня 2025 року
справа №380/3437/24
адміністративне провадження №К/990/3566/25
судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Желєзного І. В., у справі № 380/3437/24 (провадження № К/990/3566/25) за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
Короткий виклад історії справи
ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , у якому просив зобовязати нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 40 891 грн 46 коп., із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 28 серпня 2017 року. Водночас, на момент виключення із списків особового складу із позивачем не проведений повний розрахунок при звільненні, оскільки позивачу не була виплачена індексація грошового забезпечення в розмірі 55 357 грн 50 коп. Указані кошти відповідач виплатив лише 06 лютого 2024 року на виконання рішення суду. На переконання ОСОБА_1 , період з 28 серпня 2017 року по 06 лютого 2024 року є періодом затримки розрахунку при звільненні з роботи, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача, на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) (в редакції, чинній з 19 липня 2022 року), середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за шість місяців, що становить за його підрахунками 40 891 грн 46 коп.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає в ухиленні від нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 40 891 грн 46 коп.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що:

- аргумент відповідача про незастосовність до спірних правовідносин норм статті 117 КЗпП України є помилковим та суперечить усталеним та незмінним впродовж багатьох років висновкам касаційного суду, котрі в силу положень статей 2, 14, 242, 370 КАС України та частини п`ятої статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів» щодо обов`язковості судових рішень («Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права») є обов`язковими для відповідача та враховуються судом при прийнятті рішення;

- оскільки позивач 28 серпня 2017 року виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби, то відповідно до статті 116 КЗпП відповідач був зобов`язаний до цього дня провести повний розрахунок з військовослужбовцем. Отже, спірні правовідносини виникли 28 серпня 2017 року, в день звільнення позивача з військової служби;

- аргументи позивача про те, що спірні правовідносини врегульовано статтею 117 КЗпП України в редакції, що діє після 19 липня 2022 року, є помилковими (суперечать наведеним вище висновкам касаційного суду щодо тлумачення та застосування цієї норми);

- спірні правовідносини врегульовано статтею 117 КЗпП України в редакції, що діяла до набрання чинності Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ), тобто до 19 липня 2022 року (у редакції чинній на момент їх виникнення).

Львівський окружний адміністративний суд указав, що попри помилку позивача щодо обґрунтування правових підстав позову, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України для ефективного захисту прав та інтересів позивача від порушень з боку відповідача виходить за межі позовних вимог та вирішує спір, застосовуючи до спірних правовідносин статтю 117 КЗпП України в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Суд першої інстанції зазначив, що період затримки розрахунку при звільненні обчислюється починаючи з першого дня після звільнення до дати остаточного розрахунку (з 28 серпня 2017 року по 06 лютого 2024 року) та становить 2353 календарних дні. Відповідно до довідки про нараховане грошове забезпечення розмір грошового забезпечення позивача за два повні місяці перед звільненням становив: за червень-липень 2017 року по 7279 грн 20 коп., усього 14 558 грн 40 коп.; при ділення цієї суми на 61 день, середньоденне (в календарних днях) грошове забезпечення становить 238 грн 66 коп. Отже, обчислений відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП України правил середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум складає 561 566 грн 98 коп. (238 грн 66 коп. * 2 353 дні). Порівнюючи розміри несвоєчасно виплачених позивачу сум (55 357 грн 50 коп.) з розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку (561 566 грн 98 коп.) суд дійшов висновку, що такі є очевидно неспівмірними.

Львівський окружний адміністративний суд зауважив, що оскільки обчислений відповідно до правил статей 116, 117 КЗпП України розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку є очевидно непропорційним до розміру завданої позивачу шкоди, суд для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, використовує спосіб обчислення цих втрат на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки, і таким чином розраховує розмір відшкодування суми, яку працівник міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, оскільки він недоотримав належні йому кошти від роботодавця (пункт 95.4 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Відповідно до цього способу розрахунку розміру майнових втрат позивача на підставі припущення про необхідність взяття ним кредиту внаслідок затримки виплати працівнику належних йому сум, цей розмір можна обчислити як добуток суми несвоєчасно виплачених коштів на середньозважену вартість (у % річних) кредитів у національній валюті для фізичних осіб за даними НБУ (на день взяття кредиту) за відповідний період затримки. При цьому використовуються дані для короткострокових (до одного року) та довгострокових кредитів (більше року), якщо період затримки розрахунку становить більше 365 днів.

Суд першої інстанції указав, що застосування наведених міркувань до обставин цієї справи дозволяє зробити такі обчислення: індексація грошового забезпечення в сумі 55 357 грн 50 коп. виплачена 06 лютого 2024 року, період затримки виплати становить 2 353 календарних дні. Середньозважена ставка довгострокового кредиту в національній валюті для фізичних осіб станом на 29 серпня 2017 року становила 27,3 % річних. Отже, сума відсотків за користування кредитом, розрахована на підставі відомостей про середньозважену ставку кредиту в національній валюті для фізичних осіб з урахуванням суми та періоду затримки розрахунку становить 97 424 грн 50 коп. (55 357 грн 50 коп. * 27,3% / 365 * 2 353). Стягнення компенсації в межах цієї обчисленої судом суми відповідатиме принципам розумності, справедливості та пропорційності.

За висновком суду першої інстанції, оскільки позивач визначив у позові справедливу для себе суму компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 40 891 грн 46 коп., що є меншою за розраховану судом суму, тому позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 40 891 грн 46 коп. підлягають до задоволення повністю.

Щодо компенсації сум податку з доходів фізичних осіб Львівський окружний адміністративний суд зазначив, що Порядок № 44 не застосовується до виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки зазначена виплата не пов`язана з виконанням позивачем обов`язків служби, а відтак не підпадає під випадки виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, які визначені цим Порядком. Тому, вимога позивача про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення із одночасною компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб задоволенню не підлягає.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 08 січня 2025 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнив частково: рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 380/3437/24 в частині розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасував та прийняв у цій частині постанову, якою позов задовольнив частково; стягнув з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9 879 грн 36 коп.; у решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 380/3437/24 залишив без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у відповідній частині, Восьмий апеляційний адміністративний суд указав, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 19 липня 2022 року становить 425 769 грн 44 коп. (1784 календарні дні * 238 грн 66 коп.). Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 55 357 грн 50 коп. (виплачене після рішення суду грошове забезпечення) / 425 769 грн 44 коп. (середній заробіток за час затримки розрахунку до нової редакції статті 117 КЗпП України) * 100 = 13 %. Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 48,77% становить: 238 грн 66 коп. (середньоденна заробітна плата позивача) * 13,00% = 31 грн 02 коп.; 31 грн 02 коп. * 1784 (кількість днів затримки розрахунку) = 55 357 грн 50 коп.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові. Таким чином, кількість днів затримки розрахунку в межах шести місяців становить 182 дні. Сума середнього заробітку позивача за шість місяців затримки розрахунку при звільненні з урахування статті 117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-ІХ) становить: 238 грн 66 коп. (середньоденна заробітна плата позивача) * 182 (кількість днів затримки розрахунку в межах шести місяців) = 43 436 грн 12 коп.

Отже, апеляційним судом визначено та розмежовано питання як можливого застосування принципу співмірності, тобто в період дії норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, так і зменшення періоду виплати до шести місяців (в редакції Закону № 2352-ІХ) і загальна сума становить 98 793 грн 62 коп.

Однак, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи принцип співмірності, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є державним органом - військовою частиною, те, що Україна перебуває в умовах воєнного стану, враховуючи відсутність спору на день звільнення, тривалість періоду з моменту порушення прав позивача і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, Восьмий апеляційний адміністративний суд зауважив, що з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 9 879 грн 36 коп.

За висновком суду апеляційної інстанції, наведене свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права в частині визначення розміру стягнення, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняття постанови про часткове задоволення позову.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу, на обґрунтування якої зазначив, що суд у своєму рішенні не врахував висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 щодо підстав застосування статті 117 КЗпП України щодо спорів, які виникли після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, а саме підстав нарахування та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби по день фактичного розрахунку.

Скаржник указав, що:

- подібність правовідносин у справі що розглядається та в постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 підтверджується суб`єктним складом учасників відносин (в обидвох справах учасниками є військовослужбовець (ЗСУ) чи державні службовці, які проходили службу у військових частинах Міністерства оборони України та інших органах державної влади);

- об`єкт та предмет правового регулювання в обидвох справах стосуються стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби по день фактичного розрахунку;

- правовідносини виникли після звільнення з публічної служби (військової та державної), на виконання рішення суду, після отримання відмови від відповідача щодо поновлення порушеного права.

ОСОБА_1 також указав, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

На підставі викладеного скаржник просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 січня 2025 року, а справу № 380/3437/24 направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 січня 2025 року в частині залишення без змін рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року, відповідачем оскаржена не була.

У відзиві на касаційну скаргу військова частина НОМЕР_1 зазначила, що заперечує позицію викладену в касаційній скарзі, оскільки позивачем не зазначено в чому полягає неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права, які викладені в постанові від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22.

На думку військової частини НОМЕР_1 , касаційна скарга ОСОБА_1 не містить в собі детального обґрунтування неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права із посиланням на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акту, який застосований цим судом при прийнятті відповідного висновку.

У зв`язку із викладеним військова частина НОМЕР_1 просить відмовити в задоволенні касаційної скарги в повному обсязі.

Основні мотиви, викладені в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду постановою від 14 березня 2025 року: задовольнив касаційну скаргу ОСОБА_1 ; постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 січня 2025 року у справі № 380/3437/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити ді скасував, а справу направив на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

На обґрунтування прийнятого рішення Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вказав, що висновки, яких дійшов суд апеляційної інстанції, коли визначав суму стягнення за час затримки розрахунку при звільненні, прийняті без урахування правової позиції, яка викладена в постанові Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22. Отже, постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 січня 2025 року у відповідній частині підлягає скасуванню з направленням справи до цього суду на новий розгляд.

Підстави і мотиви для висловлення окремої думки

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 - військовослужбовець, який звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 28 серпня 2017 року, та якому за рішенням суду у справі № 380/813/22 військова частина НОМЕР_1 нарахувала індексацію грошового забезпечення в розмірі 55 357 грн 50 коп., що надійшли на банківський рахунок позивача 06 лютого 2024 року, просить стягнути з відповідача на підставі статті 117 КЗпП України середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Спірний період у цих правовідносинах охоплюється з 28 серпня 2017 року до 06 лютого 2024 року.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ), при звільненні працівника виплата всіх належних йому сум має бути здійснена в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, виплата має бути здійснена не пізніше наступного дня після пред`явлення ним вимоги про розрахунок. Роботодавець зобов`язаний письмово повідомити працівника про нараховані та виплачені суми, вказавши окремо кожен вид виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні, компенсаційні виплати тощо).

У разі виникнення спору про розмір належних сум роботодавець зобов`язаний у визначений строк виплатити неоспорювану частину. Це положення є обов`язковим, оскільки спрямоване на запобігання зловживанням з боку роботодавців та забезпечення фінансової стабільності працівника після припинення трудових відносин.

Стаття 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-ІХ) передбачає відповідальність роботодавця у разі невиплати належних працівникові сум у строк, визначений статтею 116. У разі відсутності спору про розмір належних виплат роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку, але не більше ніж за шість місяців.

Якщо ж існує спір щодо розміру виплат, відповідальність роботодавця у вигляді відшкодування середнього заробітку застосовується лише у разі ухвалення судового рішення на користь працівника. У разі часткового задоволення позову розмір такого відшкодування визначає орган, що розглядає спір, проте не більше ніж за період, передбачений частиною першою статті 117.

Редакція статті 117 КЗпП у цій частині набрала чинності з 19 липня 2022 року. Водночас частина друга цієї статті зазнала незначних змін, які стосувалися встановлення максимального періоду відповідальності у шість місяців.

Верховний Суд сформував стабільну практику застосування вказаних норм при вирішенні спорів щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Він наголосив, що баланс між захистом прав працівника та принципами справедливості і співмірності має враховувати реальні обставини несвоєчасного розрахунку та поведінку роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення не припиняє обов`язку роботодавця щодо виплати належних сум, компенсація, передбачена статтею 117 КЗпП, має характер майнового відшкодування, що компенсує працівникові втрати від несвоєчасного розрахунку. При цьому сума відшкодування може включати і період після винесення судового рішення. Такий підхід відповідає принципу реального захисту порушених прав, а також спрямований на запобігання зловживанням з боку роботодавців, які можуть намагатися затягнути виплати.

З урахуванням компенсаційного характеру цієї норми, а також принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування. Враховується розмір простроченої заборгованості, строк її невиплати, причини затримки, реальні майнові втрати працівника, а також поведінка сторін трудових правовідносин. Важливим фактором є співмірність заявлених до стягнення сум та ймовірних майнових втрат працівника.

Верховний Суд також підкреслює, що під час визначення розміру компенсації слід враховувати не лише тривалість затримки виплат, а й наявність або відсутність дій працівника щодо отримання належних йому сум. Якщо працівник своєчасно звертався до роботодавця з вимогою про розрахунок, проте відповіді не отримував, або ж роботодавець ухилявся від виконання зобов`язань, це має слугувати додатковою підставою для визначення компенсації у максимальному розмірі.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи цю справу, правомірно врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, зокрема щодо обґрунтованості суми, що підлягає відшкодуванню.

Виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи принцип співмірності, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є державним органом - військовою частиною, те, що Україна перебуває в умовах воєнного стану, враховуючи відсутність спору на день звільнення, тривалість періоду з моменту порушення прав позивача і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, Восьмий апеляційний адміністративний суд зауважив, що з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 9 879 грн 36 коп.

На моє переконання, такий підхід дозволив не лише встановити правомірність вимог позивача, але й забезпечити баланс між інтересами працівника та роботодавця, уникаючи надмірного фінансового навантаження, яке могло б призвести до зловживань правами сторін у подібних спорах.

Таким чином, застосування статті 117 КЗпП має базуватися на принципах пропорційності, економічної доцільності та забезпечення балансу між інтересами працівника і роботодавця. Судова практика підтверджує, що визначення розміру компенсації за несвоєчасну виплату має враховувати як об`єктивні причини затримки, так і реальні втрати працівника.

Ураховуючи наведене вважаю, що рішення суду апеляційної інстанції є правильними.

Отже, касаційну скаргу ОСОБА_1 слід було залишити без задоволення, а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 січня 2025 року - без змін.

Суддя І. В. Желєзний