Справа № 260/3131/24
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 березня 2025 року

Київ

справа №260/3131/24

адміністративне провадження №К/990/49378/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Васильєвої І.А., Хохуляка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу №260/3131/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РІВІС» до Львівської митниці про визнання дії та бездіяльності протиправними, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Львівської митниці на додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року (суддя Іванчулинець Д. В.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року (головуючий суддя Ніколін В. В., судді: Гінда О. М., Матковська З.М.),

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «РІВІС» (далі - позивач, ТОВ «РІВІС») звернулось до суду з позовом до Львівської митниці (далі - відповідач, Митниця), в якому просило визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів № UA209000/2024/100107/2 від 21 лютого 2024 року та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA209230/2024/000582 від 21 лютого 2024 року (том 1 а.с.1-11).

Позов було подано через підсистему «Електронний суд» представником позивача - адвокатом Литвином С. Й. За змістом позовної заяви було наведено попередній розрахунок сум судових витрат, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Так, згідно із вказаним розрахунком витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги, становлять 7000 грн, з яких 1500 грн - послуги надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, 3500 грн - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, 2000 грн - гонорар адвоката за представництво в суді.

У відзиві на позов Митниця заперечувала проти заявленої до відшкодування суми витрат на правничу допомогу, вказуючи про її неспівмірність із цією категорією спору та виконаною адвокатом роботою. Також вказувала на те, що ця справа є справою незначної складності (том 1 а.с.90-97).

У відповіді на відзив представник позивача - адвокат Литвин С. Й., посилаючись на висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, від 26 червня 2019 року у справі № 813/481/18, зауважив, що ця справа є складною та, враховуючи принципи добросовісності, розумності та справедливості, належний до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 7000 грн (том 1 а.с.147-154).

Рішенням від 28 червня 2024 року, ухваленим у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження, Закарпатський окружний адміністративний суд позов задовольнив. Визнав протиправними та скасував рішення про коригування митної вартості товарів № UA209000/2024/100107/2 від 21 лютого 2024 року та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA209230/2024/000582 від 21 лютого 2024 року (том 1 а.с.203-218).

11 липня 2024 року через підсистему «Електронний суд» представник позивача - адвокат Литвин С. Й. подав заяву про ухвалення додаткового судового рішення, в якій просив стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн. До заяви долучив акт про виконання робіт від 12 березня 2024 року № 17/с, договір про надання правничої (правової) допомоги від 08 грудня 2023 року № 1, рахунок від 26 лютого 2024 року № 17/с/2024, платіжну інструкцію № 116 від 26 лютого 2024 року (том 1 а.с.221-227).

Додатковим рішенням від 29 липня 2024 року Закарпатський окружний адміністративний суд заяву про ухвалення додаткового судового рішення задовольнив частково. Стягнув на користь ТОВ «РІВІС» за рахунок бюджетних асигнувань Митниці витрати на професійну допомогу в розмірі 3500 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 6056 грн. У задоволенні іншої частини заяви відмовив (том 1 а.с.237-241).

Посилаючись на висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 904/8308/17, суд першої інстанції виснував, що визначені адвокатом в акті суми за роботи (послуги) та час, витрачений на них, не відповідає рівню складності даної справи та обсягу виконаних адвокатом робіт. Суд вказав, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що належна до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу у цій справі становить 3500 грн. Також за висновком суду першої інстанції розподілу згідно з вимогами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) підлягали витрати по сплаті судового збору у розмірі 6056 грн.

Не погодившись із додатковим рішенням, Митниця подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати вказане рішення в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення, яким зменшити суму витрат на правничу допомогу (том 2 а.с.1-3).

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 05 листопада 2024 року апеляційну скаргу Митниці залишив без задоволення, а додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року без змін (том 2 а.с.45-49).

Апеляційний суд вказав, що ця справа дійсно є справою незначної складності. Крім того, в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено значну кількість судових рішень судів різних інстанцій з аналогічного предмета спору та аналогічними мотивами, що приведені в адміністративному позові, що спрощувало роботу адвоката при його підготовці. Враховуючи викладене, апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення заяви представника позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з судовими рішеннями, Митниця подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції в частині та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення.

Касаційну скаргу вмотивовано тим, що суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржених судових рішень застосували норми КАС України, що врегульовують питання розподілу витрат на правничу допомогу, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 910/15621/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 910/12591/18. Всупереч позиції Верховного Суду суди попередніх інстанцій не навели конкретних обставин стосовно того, які саме послуги адвоката не підлягали відшкодуванню, і жодним чином не мотивували свою позицію щодо присудження до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу саме в розмірі 3500 грн. Скаржник наполягає, що у спірному випадку в акті виконаних робіт зазначено про надання ряду послуг, які не стосуються надання правової допомоги у суді.

Верховний Суд ухвалою від 14 січня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Митниці з метою перевірки доводів щодо порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права у випадку, передбаченому пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Позивач правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористався, що не є перешкодою для здійснення касаційного перегляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу норми КАС України врегульовують наступним чином.

Статтею 132 КАС України визначено види судових витрат. Так, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» . гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Питання, пов`язані із визначенням розміру витрат на правничу допомогу, унормовані статтею 134 КАС України.

Згідно з частиною першою-другою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Частина п`ята статті 134 КАС України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонам (частина шоста статті 134 КАС України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Частиною сьомою статті 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 18 січня 2024 року у справі № 9901/459/21, вказувала, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані відповідні договори про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У пунктах 134-135 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Також усталеною є практика Верховного Суду стосовно того, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час (зокрема, але не виключно постанови Верховного Суду від 07 січня 2025 року у справі № 120/19027/23, від 24 грудня 2024 року у справі № 380/25725/21, від 07 листопада 2024 року у справі № 500/51/24, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19, від 11 грудня 2019 року у справі № 2040/6747/18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Вирішуючи заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн, суд першої інстанції визнав заявлену до відшкодування суму неспівмірною із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та кількістю фактично витраченого представником часу. Суд апеляційної інстанції також в повній мірі погодився із такими висновками суду першої інстанції та додатково зауважив, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься низка судових рішень з аналогічного предмета спору, що спрощувало роботу адвоката при підготовці адміністративного позову.

За змістом касаційної скарги Митниця цитує висновок з додаткової постанови Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 910/15621/19, а саме, що «…суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення…». Колегія суддів у цій справі погоджується із наведеним висновком і не вбачає підстав для відступу від нього. Разом з тим, відсутні обґрунтовані підстави вважати, що висновки судів попередніх інстанцій у цій справі суперечать позиції, викладеній у наведеній скаржником додатковій постанові Верховного Суду.

Так, суди попередніх інстанцій встановили, що позивач на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надав такі документи: договір № 1 від 08 грудня 2023 року про надання правничої (правової) допомоги, рахунок № 17/c/2024 від 26 лютого 2024 року, акт про виконання робіт № 17/с від 12 березня 2024 року, платіжне доручення № 116 від 26 лютого 2024 року.

Із змісту оскаржуваних рішень слідує, що підставою для присудження до відшкодування суми витрат на правову допомогу саме у розмірі 3500 грн була не відмова у відшкодуванні якихось певних витрат, а те, що з урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, витраченого ним часу, а також усталеності судової практики у подібних спорах, визначена заявником сума є завищеною. Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, керуючись принципами справедливості і верховенства права, дійшов висновку, що виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру належна до відшкодування сума витрат на правову допомогу є вдвічі меншою, ніж первинно заявлена. При цьому суди зазначили, що сума витрат на правничу допомогу у розмірі 3500 грн є реальною та підтвердженою матеріалами справи. У суду касаційної інстанції відсутні підстави вважати, що такі висновки судів попередніх інстанцій не відповідають принципам справедливості, розумності та пропорційності, аргументів на спростування означених висновків судів попередніх інстанцій касаційна скарга також не утримує.

Водночас, доводи касаційної скарги у цій справі зводяться до того, що не всі послуги, що були вказані адвокатом, стосуються надання правової допомоги у суді. Проте, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 910/15621/19, скаржник не конкретизує, які саме, на його думку, витрати на правову допомогу не підлягали відшкодуванню у спірному випадку і чому. При цьому за змістом судових рішень слідує, що суди попередніх інстанцій не виключали з розрахунку певні види витрат з огляду на їх недоведеність чи непов`язаність з розглядом справи.

Більше того, і у відзиві на позов та в апеляційній скарзі Митниця не порушувала питання щодо дійсності юридичного факту понесення витрат на професійну правничу допомогу з боку ТОВ «РІВІС» та не вказувала, що певні з витрат на правничу допомогу не підлягають відшкодуванню взагалі. Доводи відповідача фактично зводились до того, що ця категорія справ не є складною і не вимагала від адвоката виконання значного обсягу робіт та витрат часу. Проте, такі доводи були враховані судами та фактично слугували підставою для присудження витрат на правничу допомогу в розмірі, вдвічі меншому за заявлений позивачем до відшкодування.

За таких обставин суди зробили висновок, що всі витрати відносяться до правової допомоги і відповідач на попередніх стадіях судового розгляду справи не заперечував проти цього. Наведені ж Митницею аргументи на стадії касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень знаходяться в площині переоцінки цих обставин і доказів, прийнятих судами, що знаходиться поза межами касаційного оскарження судових рішень, встановлених статтею 341 КАС України.

З приводу посилань Митниці на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 910/12591/18, суд касаційної інстанції зазначає про нерелевантність вказаного судового рішення до обставин цієї справи. Так, здійснюючи розподіл судових витрат у справі № 910/12591/18, Верховний Суд застосував приписи частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України та дійшов висновку, що з огляду на те, що спір у справі № 910/12591/18 виник із неправильних дій одного із відповідачів всі судові витрати у справі, в тому числі і на правову допомогу, було покладено на такого відповідача. Водночас, у справі, що розглядається (№260/3131/24), такі обставини не встановлювались судам і Митниця про них не зазначала протягом розгляду справи.

Інших доводів та обґрунтувань із зазначенням того, у чому полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права касаційна скарга відповідача не містить. Вимоги касаційної скарги фактично зводяться до того, що витрати на правничу допомогу взагалі не підлягали відшкодуванню позивачу, проте, належного обґрунтування на підтвердження такої позиції скаржник не наводить.

З урахуванням викладеного, виходячи з системного аналізу вищевказаних норм права та встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, колегія суддів не вбачає підстав для втручання у рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в суді в розмірі 3500 грн. При вирішенні заяви позивача судами було враховано заперечення відповідача та перевірено співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, обсягом наданих ним послуг та витраченим часом, а також ціною позову, як цього вимагає частина п`ята статті 134 КАС України. Суди навели мотиви, з яких вони виходили, частково задовольняючи заяву, а наведені скаржником в касаційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Касаційна скарга не містить інших відомостей про обставини, які б давали підстави для здійснення іншого розподілу витрат на правничу допомогу, а також свідчили б про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при ухваленні судових рішень, а тому підстави для скасування додаткового рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року та задоволення касаційної скарги відсутні.

Судові рішення в частині висновку про стягнення з відповідача витрат на сплату судового збору судом касаційної інстанції не переглядались згідно з вимогами статті 341 КАС України.

Згідно із статтею 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Львівської митниці залишити без задоволення.

Додаткове рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення і не оскаржується.

СуддіМ.М. Гімон І.А. Васильєва В.В. Хохуляк