Справа № 460/10144/24
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/10144/24 пров. № А/857/4107/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Качмара В.Я., Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року, головуючий суддя Махаринець Д.Є., ухвалене у м. Рівне, у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинення певних дій,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ФОП ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №3ХРВ/9695/Ж5/17-00-07-17/-ФС від 15.07.2024 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржена постанова про накладення штрафу винесена з порушенням чинного законодавства України, і такою, що порушує права позивача, а тому підлягає скасуванню.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправною та скасовано постанову Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 15.08.2024 року №ЗХ/РВ/9695/Ж5/17-00-07-05-17/-ФС про накладання штрафу у розмірі 80000 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, не надано належної правової оцінки наявним доказам, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що прямо передбачений законодавством України. Прийнята постанова є законною, обґрунтованою та відповідає вимогам чинного законодавства.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 15.08.2024 року заступник начальника Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Харлампович А.А., розглянувши справу про накладення штрафу та на підставі акта фактичної перевірки ГУ ДПС у Рівненській області від 25.06.2024 року №9665/Ж5/17-00-07-05-17/ виніс постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №ЗХ/РВ/9695/Ж5/17-00-07-05-17/-ФС, якою на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 80000 грн за порушення вимог передбачених постановою КМУ №413, статтею 24 КЗпПУ, допущення працівника ОСОБА_2 без належного оформлення трудових відносин.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, до суду не надано належних та достатніх доказів на підтвердження порушення ФОП ОСОБА_1 трудового законодавства та не підтверджено правомірність та законність зазначених у постанові про накладення штрафу обставин.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.

Частиною 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За приписами ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Згідно з ч.1 ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Відповідно до ч.3 ст.24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату, для виконання не індивідуально-визначеної роботи, а трудових функцій в діяльності підприємства за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом цивільно-правового договору є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

При цьому забороняється допущення без укладення трудового договору до роботи особи, яка за характером виконуваних робіт виконує трудову функцію, що у сукупності з іншими притаманними ознаками надає їй статусу працівника, а роботодавець щодо неї є суб`єктом, який використовує саме її найману працю у розумінні КЗпП України. Тобто, відносини між сторонами фактично є такими, що регулюються законодавством про працю, сторони розуміють цей факт, але жодним чином не оформляють своїх відносин. Особа виконує певні роботи чи здійснює окремі повноваження з відома, за дорученням та в інтересах, зокрема, роботодавця.

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України №413 від 17.06.2015 року «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами. Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Отже, працівник може бути допущений до роботи після відповідного повідомлення роботодавцем територіальних органів Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу.

Судом попередньої інстанції було встановлено, що у магазині «Європа», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 здійснюють підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 .

В матеріалах справи наявні трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 01.05.2023 року, а саме: між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , наказ (розпорядження) №3 від 28.04.2023 року про прийняття на роботу ОСОБА_2 з 01.05.2023 року, того ж дня (28.04.2023 року) ОСОБА_3 направлено повідомлення про прийняття працівника на роботу.

Докази, які підтвердили б факт роботи ОСОБА_2 саме у ФОП ОСОБА_1 , у суду відсутні.

При цьому, з акта перевірки, зокрема пояснень ОСОБА_2 де вона безпосередньо вказала, що здійснила продаж однієї пачки цигарок, які реалізує саме ФОП ОСОБА_1 згідно ліцензії, під час відсутності підприємця, якій знаходився на обідній перерві.

Дані пояснення самої ОСОБА_2 безпосередньо вказують на фактичне виконання ОСОБА_2 трудових функцій у ФОП ОСОБА_1 без оформлення трудових відносин.

Колегія суддів звертає увагу, що торгівля алкогольними напоями та тютюновими виробами може здійснюватися лише суб`єктами господарювання, які мають відповідну ліцензію.

Продавець, працюючи на одного підприємця, діє в межах ліцензії цього роботодавця, таким чином ОСОБА_2 працюючи у ОСОБА_3 , не мала права здійснювати продаж цигарок, які реалізує саме ФОП ОСОБА_1 згідно ліцензії.

Також, в акті перевірки ОСОБА_2 вказана як продавець та в додатковій інформації про факти, встановлені в ході перевірки (п.2.2.20.) зазначено, що при покупці однієї пачки цигарок «TBEH HEETS» CAMEO WAVE по ціні 95,00 розрахункову операцію провела саме продавець ОСОБА_2 .

При цьому, із зазначеними всіма вищевказаними обставинами в акті перевірки зауважень до акту у ФОП ОСОБА_1 не було.

Відтак на момент проведення перевірки позивач не заперечував вказаного факту.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що приймаючи оспорювану постанову відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що прямо передбачений законодавством України, підстави для її скасування відсутні, через що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, відтак задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким в задоволенні адміністративного позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці задовольнити, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року у справі №460/10144/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді В. Я. Качмар
С. М. Кузьмич