Справа № 500/4115/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/4115/24 пров. № А/857/180/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Василюк В.Б.

за участю представників:

від позивача Гукалюк Н.П.

від відповідача Пньов П.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року (головуючий суддя Подлісна І.М., м.Тернопіль, проголошено 11:37:30) у справі № 500/4115/24 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, -

В С Т А Н О В И В:

02.07.2024 позивач ( Головне управління ДПС у Тернопільській області) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив: стягнути з фізичної особи ОСОБА_1 податковий борг по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 105 054,91 грн.

Позов обгрунтовує тим, що згідно довідки про наявність податкового боргу, ОСОБА_1 має заборгованість перед бюджетом та державними цільовими фондами по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі - 105 054,91 грн. (основний платіж). Так як відповідач, в порушення вимог податкового законодавства, добровільно не сплатив узгоджену суму податкового зобов`язання у встановлені законодавством строки, тому податковий борг, на думку позивача, необхідно стягнути в судовому порядку.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, апелянт вказує, що сплачена 25.01.2023 року відповідачем сума 107 955,00 грн. погасила податковий борг в сумі 54 146,63 грн., який обліковувався станом на 31.12.2020 року та частково погасила податковий борг по податковому повідомленні рішенні (форми «Ф») №0-1918 вiд 12.04.2021р. в сумі 53 808,37 грн. Відповідно заявлена заборгованість по платежу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості є не погашеною. Отже, апелянт вважає, що грошові зобов`язання, визначені контролюючим органом у податкових повідомленнях-рішеннях №0-1918 вiд 12.04.2021, №2-1918 вiд 21.10.2022 є узгодженими та не сплаченими відповідачем у встановлений строк є податковим боргом, відповідно правомірним є стягнення цього боргу.

31.01.2025 відповідачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що позивачем не доведено обставин порушення відповідачем податкового законодавства внаслідок не надання ним належних, допустимих і достовірних доказів, які визнані законом і судовою практикою Верховного Суду єдиними і належними підставами для стягнення податкового боргу в судовому порядку у цій справі. Вважає, що позиція апелянта ґрунтується виключно на припущеннях ГУ ДПС у Тернопільській області, які базуються нібито на колись існуючих, але «знищених» документах, а також на «вирваних» з контексту речень з постанов Верховного Суду без врахування загальних правових висновків і позицій касаційного суду та норм матеріального права. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

12.02.2025 позивачем до суду подано відповідь відзив на апеляційну скаргу. У відповіді зазначає, що контролюючий орган надіслав відповідачу податкову вимогу та податкові повідомлення-рішення на його податкову адресу згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про реєстраційні дані фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 від 14.06.2024, інформація про яку подано відповідачем контролюючому органу. Оскільки зазначені податкові повідомлення-рішення відповідачем не було оскаржено ні в адміністративному, ні в судовому порядку, грошові зобов`язання визначені в них, вважаються узгодженими. Податкова вимога «Ф» від 29.01.2018 року №2204-17 є чинною. Просить рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21.11.2024 року у справі №500/4115/24 скасувати.

14.02.2025 відповідачем до суду подано додаткові пояснення. Зазначає, що усе обґрунтування позовної заяви та апеляційної скарги позивача зводиться і базується виключно на припущеннях представника позивача, невмотивованих поясненнях за відсутності належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів та намаганням переконати суд прийняти «на віру» домисли представника позивача всупереч вимогам частини другої статті 74 КАС України про те, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Представник позивача в судовому засіданні підтримує доводи апеляційної скарги.

Відповідач в судовому засіданні заперечує доводи апеляційної скарги. Вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Фізична особа ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) перебуває на податковому обліку у Головному управлінні ДПС у Тернопільській області як платник податків.

Згідно довідки про наявність податкового боргу, ОСОБА_1 має заборгованість перед бюджетом та державними цільовими фондами по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі - 105 054,91 грн. (основний платіж).

Заборгованість по платежу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, виникла у зв`язку із несплатою узгоджених податкових/грошових зобов`язань нарахованих відповідно до податкових повідомлень-рішень: №0-1918 від 12.04.2021 на суму 77 897,03 грн., однак враховуючи сплату 53 808.37 грн., заборгованість становить 24 088.66 грн.; №2-1918 від 21.10.2022 на суму 80 966,25 грн. Зазначені податкові повідомлення-рішення, відповідачем не було оскаржено ні в адміністративному, ні в судовому порядку, а тому грошові зобов`язання визначені в них, вважається узгодженими.

Позивач вважаючи що відповідач, в порушення вимог податкового законодавства, добровільно не сплатив суму податкового зобов`язання у встановлені законодавством строки, звернувся в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Законом України «Про внесення змін до податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» № 71-VIІ від 28 грудня 2014 року статтю 266 Податковий кодекс України (ПК України) викладено у новій редакції, яка почала діяти з 01 січня 2015 року.

Відповідно до нової редакції пункту 266.1.1. статті 266 «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» ПК України (в редакції станом на 01 січня 2015 року) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Разом з тим, підпунктом «є» пункту 266.2.2. статті 266 ПК України (в редакції станом на 01 січня 2015 року) встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

17 лютого 2020 року Верховний Суд у справі № 820/3556/17 прийшов до правових висновків про те, що обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з мстою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції. Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «і» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга, судова влада вважає, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Таким чином, застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 1 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з урахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Перебування нерухомого майна у власності фізичної особи не є перешкодою для застосування положень підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, у разі якщо такі об`єкти використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (Правовий висновок Верховного суду викладений у постанові від 26 червня 2024 року у справі №810/546/18).

Оглядаючи матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.

31 березня 2011 року, за договором купівлі-продажу, відповідачем було придбано комплекс будівель та споруд, загальною площею 3598.5 кв.м. по вул. Галицькій, 48-в у м. Монастириська Тернопільської області.

12 жовтня 2021 року за договором купівлі-продажу нерухоме майно комплекс будівель та споруд, загальною площею 3598.5 кв.м, но вул. Галицькій, 48-в у м. Монастириська Тернопільської області, відповідачем було відчужено.

01 квітня 2012 року між відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Астеліт» (яке обслуговувало потреби оператора телекомунікаційного зв`язку «Lifeсеll») укладено договір № ТЕ9031 про надання послуг із забезпечення належних умов функціонування та експлуатації телекомунікаційного обладнання за яким належним чином сплачувались податки з доходів фізичних осіб.

Таким чином, фактично наявна і придатна для використання частина цього об`єкту, починаючи з 01 квітня 2012 року, використовувалася відповідачем за функціональним призначенням, тобто для створення промислової продукції у вигляді телекомунікаційного зв`язку за рахунок наявності високотехнологічного телекомунікаційного обладнання, а також як складське приміщення для зберігання частини такого обладнання та його складових, що відповідає вимогам застосування пільги встановленої підпунктом «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України в (редакції станом на 29 грудня 2019 року).

В подальшому підпункт «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ІІК України змінено Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» від 16 січня 2020 року (Закон № 466-ІХ), а саме викладено в такій редакції: «будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку", який нібито набрав чинності 23 травня 2020 року.

У зв`язку із внесенням вказаних змін у статтю 266 ПК України щодо умов отримання податкової пільги на сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в частині основної діяльності платника податків за класифікацією у секціях В-F КВЕД ДК 009:2010, відповідачем було втрачено право на податкову пільгу, передбачену підпунктом «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Відповідно до пункту 7.3. статті 7 ПК України будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Згідно з підпунктом 4.1.9. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Колегія суддів вказує, що хоча Прикінцеві положення Закону № 466-ІХ і містять положення проте, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, однак він не містять норм про те, що при внесенні змін в елементи, зокрема, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбачене ст. 266 ПК України, не застосовуються вимоги встановлені підпунктом 4.1.9. пункту 4.1. статті 4. підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та норм Закону України «Про засади державної регуляторної політики/сфері господарської діяльності». Також, Закон № 466-ІХ не вносив змін до підпункту 4.1.9. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України та не припиняв/призупиняв дію цієї норми, як це, наприклад, було визначено пунктом 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» № 909-VIIІ від 24 грудня 2015 року, який набрав чинності 01 січня 2016 року.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18 від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19).

Таким чином, аналізуючи наведене, апеляційний суд вказує, що норми Закону № 466-ІХ не можуть змінювати та/або замінювати правила встановлені нормою статі 4 ПК України без призупинення дії останньої або її прямої зміни або виключення цієї норми з тіла ПК України. Тому, в силу вимог підпункту 4.1.9. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України, норма Закону № 466-ІХ про зміну елементів податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбачене підпункт «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України, набрала законної сили не з моменту опублікування, а з 01 січня 2021 року, як це визначено положеннями ПК України.

Отже, з огляду на принцип верховенства права, юридичної визначеності, справедливості та законності, визначення сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з урахуванням змін внесених у норму статті 266 ПК України, мало б відбуватися саме з 01 січня 2021 року, а не з середини бюджетного року.

Водночас, згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 57.3 статті 57 ПК України разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Отже, грошове зобов`язання зі сплати податку набуває ознак узгодженого, у випадку, якщо платник податків не оскаржує у визначені законодавством строки суму податкових зобов`язань, нарахованих йому контролюючим органом.

Підпунктом 266.7.1. пункту 266.7 статті 266 ПК України встановлено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.7.2. пункту 266.7 статті 266 ПК України (в редакції станом на 28.03.2021 року) податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожною з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Відповідно до пункту 42.2. статті 42 ПК України (в редакції станом на 28.03.2021 року) документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї стані, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Відповідно до пункту 45.1. статті 45 ПК України (в редакції станом на 28.03.2021 року) платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться па облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Відповідно до пункту 63.5. статі 63 ПК України (в редакції станом на 01.01.2011 року) всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 63.11. статті 63 ПК України (в редакції станом на 01.01.2011 року) контролюючі органи забезпечують достовірність даних про платників податків в Єдиному банку даних про платників податків - юридичних осіб та Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, реєстрі платників податку на додану вартість, реєстрі неприбуткових організацій та інших реєстрах, що формуються та веду ївся контролюючими органами згідно з цим Кодексом. їх захист від несанкціонованого доступу, оновлення, архівування на відновлення даних.

Відповідно до пункту 70.1. статті 70 ПК України (в редакції станом па 01.01.2011 року) Центральний орган державної податкової служби формул та веде Державний реєстр фізичних осіб - платників податків (Державний реєстр).

Відповідно до підпункту 70.2.4. пункту 70.2. статті 70 ПК України (в редакції станом па 01.01.2011 року) до облікової картки фізичної особи - платника податків та повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) вноситься інформація про місце проживання.

Відповідно до пункту 70.7. статті 70 ПК України фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відповідно до статті 20 ПК України (в редакції станом на 28.03.2021 року) контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право: отримувати безоплатно від державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій усіх форм власності та їх посадових осіб, у тому числі від органів, які забезпечують ведення відповідних державних реєстрів (кадастрів) інформацію, документи і матеріали; одержувати безоплатно необхідні відомості для ведення Єдиного реєстрі - податкових накладних, Єдиного реєстру акцизних накладних, формування інформаційної о фонду Державного реєстру фізичних осіб - платників податків від платників податків, а також Національного банку України та його установ - про суми доходів, виплачених фізичним особам, та утриманих з них податків, зборів, платежів; від органів, уповноважених проводити державну реєстрацію суб`єктів, видавати ліцензії на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону. - про державну реєстрацію та видачу ліцензій суб`єктам господарської діяльності; від органів, що здійснюють реєстрацію фізичних осіб. - про громадян, які прибули на проживання до відповідного населеного пункту чи вибули з нього: від органів державної реєстрації актів цивільного стан) - про фізичних осіб, які померли; інформацію, необхідну для забезпечення реєстрації та обліку платників податків, об`єктів оподаткування та об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням; отримувати безоплатно від органів, що забезпечують ведення відповідних державних реєстрів (кадастрів), інформацію, необхідну для здійснення повноважень контролюючих органів щодо забезпечення погашення податкового боргу платника податків. У випадках, передбачених законом, податковий керуючий має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, які містяться в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Строк надання інформаційних довідок цими органами на письмові запити контролюючих органів не може перевищувати п`яти робочих днів з дня отримання таких запитів; користуватися інформаційними базами даних державних органів, державними, у тому числі урядовими, системами зв`язку і комунікацій, мережами спеціального зв`язку та іншими технічними засобами відповідно до закону.

Відповідно до пункту 41.1.1. пункту 41.1. статті 41 ПК України контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує держави) податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено па центральний орган виконавчої влади, що реалізує держаних податкову політику, чи його територіальні органи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» №5942-VІ від 20.11.2012 (Закон № 5942-VI) уповноваженими суб`єктами згідно з цим Законом є органи виконавчої влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 5942-VІ Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина. Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з мстою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 7 Закону № 5942-VI до Реєстру вноситься додаткова змінна інформація про місце проживання, про народження дітей, про шлюб і розірвання шлюбу, про зміну імені, у разі наявності - інформація про податковий номер (реєстраційний номер облікової картки платників податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків) або повідомлення про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган), а також про місце роботи та посаду (у разі оформлення посвідчення члена екіпажу).

Отже, колегія суддів вважає, що податковий орган мав і має реальні повноваження перевірити місце знаходження платника податків шляхом перевірки необхідної інформації у Єдиному демографічному реєстрі або шляхом запиту до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи. Такі дії контролюючого органу відповідатимуть вимогам частини другої статті 2 КАС України, яких податковий орган, його посадові особи мають дотримуватись.

З матеріалів справи вбачається, що податкова вимога форми «Ф» від 29.01.2018 року № 2204-17 та податкове повідомлення-рішення №0-1918 від 12.04.2021 року направлялись позивачем на адресу: проспект Степана Бандери, 21, м. Тернопіль, але були повернуті з підстав завершення терміну зберігання у підприємстві поштового зв`язку. Апеляційний суд вказує, що усі податкові повідомлення-рішення, вимоги тощо, які направлялись позивачем на ім`я відповідача, але на адресу відмінну від офіційної реєстрації ОСОБА_1 по вул. Лучаківського, 6/162. м. Тернопіль, є такими, що не пройшли процедуру узгодження в установленому нормами ПК України порядку, а тому зазначені у них грошові суми не набули статусу податкового боргу.

Колегія суддів зауважує, що контролюючим органом до матеріалів справи не додано жодного податкового повідомлення-рішення надісланого на офіційну адресу проживання відповідача по АДРЕСА_1 та документів, якими підтверджується надсилання таких податкових повідомлень-рішень платником податків, тобто у матеріалах справи відсутні докази на підставі яких контролюючим органом було в законний спосіб сформовано податкову вимогу форми «Ф» від 29.01.2018 року № 2204-17.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу і на положення пункту 102.4. статті 102 ПК України, яким передбачено, що у разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу, крім випадків, передбачених абзацом третім пункту 59.1 статті 59 цього Кодексу.

29 травня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 591-ІХ внесено зміни до пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України відповідно до яких, на період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з мстою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодексу.

17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ яким, дія пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX ПК України зупиняється на період дії воєнного, надзвичайного стану.

У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан із 5:30 год. 24 лютого 2022 року, який триває станом на даний час, тобто з дня набрання чинності Законом № 2120-ІХ воєнний стан в України не завершувався.

Водночас, пунктом 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПКУ встановлено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, справляння податків і зборів здійснюється з урахуванням особливостей, визначених у пункті 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПКУ.

Відповідно до підпункту 69.9 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України - тимчасово, до 01 серпня 2023 року, для платників податків та контролюючих органів зупиняється перебіг строків, визначених податковим законодавством та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, крім випадків, передбачених підпунктом 69.9 пунктом 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПКУ.

Однак, вказаний підпункт 69.9 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, на відміну від пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України (в редакції Закону № 591-ІХ), не містить норми про те, що «зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодекс) ».

Також, про чіткість визначення законодавцем саме зупинки перебігу давності, передбачених статтею 102 ПК України, свідчить норма підпункту 69.40 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, яким встановлено, що для платників податків, стосовно яких контролюючим органом не застосовуються заходи стягнення згідно з цим підпунктом, зупиняється перебіг строків давності, визначених пунктом 102.4 статті 102 цього Кодексу. Під вичерпний перелік платників податку, які підпадають під дію підпункту 69.40 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України відповідач не підпадає.

З матеріалів справи вбачається, що податковий борг у відповідача виник станом на дату формування податкової вимоги форми «Ф» № 2204-17, тобто 29 січня 2018 року. У період з 29 січня 2018 року до 29 травня 2020 року пройшов строк у 852 дні, а у період з 17 березня 2022 року до 14 листопада 2022 року ще 243 дні, що у сукупності становить 1095 днів. Таким чином, починаючи з 15 листопада 2022 року минув строк давності стягнення податкового боргу за надуманою податковою вимогою форми «Ф» від 29.01.2018 року № 2204-17.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду викладених у постанові віл 19 травня 2020 року у справі № 826/8231/15 та у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 560/2080/20 стягнення коштів контролюючий орган має право ініціювати тільки в межах 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Податковий борг платника податків, стосовно якого минув цей строк давності, не може бути ініційований контролюючим органом до стягнення, оскільки безумовно вважається безнадійним.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що вимога Головного управління ДПС в Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 105 054,91 грн. є безпідставною.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2024 року у справі № 500/4115/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 13.03.25