Справа № 320/8113/24
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/8113/24 Суддя (судді) першої інстанції: Войтович І. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Сорочка Є.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Київській області, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Київській області , в якому просив суд:

визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області щодо не нарахування та невиплати судді Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 доплат до посадового окладу за вислугу років в період з 19.05.2017 по 04.12.2018;

визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області щодо нарахування та виплати судді Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 із застосуванням статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік";

зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області здійснити нарахування та виплату доплат до посадового окладу за вислугу років судді Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 з період з 19.05.2017 по 04.12.2018;

зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області у відповідності до ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" здійснити виплату недоотриманої частини суддівської винагороди судді Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 120606 (сто двадцять тисяч шістсот шість) грн. 27 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є суддею Іванківського районного суду Київської області, з 19.05.2017 по 12.12.2019 у зв`язку з кваліфікаційним оцінюванням та внаслідок закінчення п`ятирічного строку не здійснював правосуддя внаслідок обставин, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, мав право на отримання відповідних доплат за вислугу років. Проте, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області не здійснювало позивачу виплати доплат до посадового окладу за вислугу років в період з 19.05.2017 по 04.12.2018. Крім того, з 01 січня 2020 року, на підставі п. 1 ч. 3 ст. 135 та ч. 5 ст. 135 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" №1402-VIII, розмір його щомісячної суддівської винагороди складається з посадового окладу у вигляді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 01 січня 2020 року (тобто, посадового окладу у розмірі 63060 гривень, оскільки на підставі ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" розмір прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2020 року складав 2102 гривні). Дії відповідача щодо не нарахування та невиплати судді Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 доплат до посадового окладу за вислугу років в період з 19.05.2017 року по 04.12.2018 року та щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року із застосуванням статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" позивач вважає протиправними та такими, що порушують його права і законні інтереси, тому звернувся з даним позовом до суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.01.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено скаргу відповідача до розгляду в порядку письмового провадження на 12.03.2025.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Указом Президента України № 336/2012 від 18.05.2012 "Про призначення суддів", ОСОБА_1 призначено суддею Іванківського районного суду Київської області строком на п`ять років.

12.12.2019 Указом Президента України від 12.12.2019 № 899/2019, ОСОБА_1 призначено на посаду судді Іванківського районного суду Київської області - безстроково.

Наказом Голови Іванківського районного суду Київської області від 19 травня 2017 року № 6-К "Про припинення виплат", припинено доплати до посадового окладу судді Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 , у звязку з закінченням п`ятирічного строку повноважень на який його було призначено з 19 травня 2017 року.

Наказом Голови Іванківського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року № 5-К "Про встановлення доплати за вислугу років ОСОБА_1 ", судді Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 встановлено з 4 грудня 2018 року доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу, як такого, стаж роботи якого на посаді судді, станом на 04.12.2018 становить 9 років 6 місяців 17 днів.

Наказом Голови Іванківського районного суду Київської області від 20 травня 2019 року №2-К "Про встановлення доплати за вислугу років ОСОБА_1 ", судді Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 встановлено з 20 травня 2019 року доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу, як такого, стаж роботи якого на посаді судді, станом на 20.05.2019 становить 10 років 3 дні.

Наказом Голови Іванківського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року №6-К "Про призначення на посаду суді ОСОБА_1 ", наказано ОСОБА_1 вважати таким, що з 13 грудня 2019 року приступив до виконання обов`язків судді Іванківського районного суду Київської області безстроково, з посадовим окладом згідно штатного розпису. Продовжувати виплачувати ОСОБА_1 раніше встановлену щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу, як такого, стаж роботи якого на посаді судді, станом на 13.12.2019 становить 10 років 12 місяців 30 днів

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області не здійснювало позивачу виплати доплат до посадового окладу за вислугу років в період з 19.05.2017 по 04.12.2018, у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку повноважень, на який його було призначено.

17.01.2022 позивач звернувся до відповідача з проханням виплатити йому відповідні доплати за вислугу років за період з 19.05.2017 року по 04.12.2018 року зважаючи на висновки Конституційного суду в рішенні № 11-р/2018 від 04.12.2018 року, проте листом від 01.02.2022 №02-16/243/22 відповідачем відмовлено йому в такій виплаті, оскільки з 19 травня 2017 року була припинена доплата до посадового окладу, у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку повноважень, на який його було призначено.

Крім того, з 01 січня 2020 року, на підставі п. 1 ч. 3 ст. 135 та ч. 5 ст. 135 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" №1402-VIII (далі - Закону №1402-VІІІ), розмір щомісячної суддівської винагороди судді Іванківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 складається з посадового окладу у вигляді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 01 січня 2020 року (тобто, посадового окладу у розмірі 63060 гривень, оскільки на підставі ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" розмір прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2020 року складав 2102 гривні).

З 01 серпня 2020 року розмір щомісячної суддівської винагороди судді Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 , що встановлений Законом України "Про судоустрій і статус суддів", склав 81978 (63060 + 18918) грн.

Проте, 18.04.2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" № 553-ІХ, на підставі якого розмір суддівської винагороди було обмежено розміром, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020 року, тобто 47230 гривень.

Згідно довідки про нараховану та виплачену суддівську винагороду судді ОСОБА_1 за період з 01.04.2020 по 30.09.2020 року, виданої Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Київській області 01.02.2022 року, сума обмеження суддівської винагороди (за кодом 922 "різниця 10 МЗП") за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року склала 120606 грн. 27 коп.

Згідно листа Вищої ради правосуддя від 04.02.2022 №755/0/9-22, дисциплінарними палатами Вищої ради правосуддя з початку їх діяльності по 4 грудня 2018 року рішення про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності не ухвалювались.

Вважаючи дії відповідача щодо не нарахування та невиплати судді Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 доплат до посадового окладу за вислугу років в період з 19.05.2017 року по 04.12.2018 року та щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року із застосуванням статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що підхід відповідача до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на втримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.

Поширення відповідачем обмеження прав на отримання доплат до посадового окладу на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів.

Також, за висновками суду першої інстанції, питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що, у свою чергу, виключає можливість до правовідносин стосовно суддівської винагороди застосовувати інші Закони.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено Законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються Законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Апелянт наголошує на тому, що нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників, суддівська винагорода суддів обмежується максимальним розміром 47230 грн на місяць.

Складові суддівської винагороди, визначені статтею 135 Закону окремо скороченню не підлягають, а Законом № 553-IX не визначено відповідної процедури, розрахунок суддівської винагороди слід здійснювати на загальних підставах, а обмеження максимального її розміру слід застосовувати до загальної суми розрахованої суддівської винагороди.

Оскільки, з моменту набрання чинності зазначеної норми ст. 233 КЗпП, минуло понад 2 роки, строк звернення до суду щодо визнання протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області щодо невиплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 року, а також виплати доплат до посадового окладу за вислугу років у період з 19.05.2017 по 04.12.2018 року минув та не може бути поновленим.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 130 Конституції України, визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що повністю узгоджується з приписами ч. 2 ст. 130 Конституції України.

Зазначені конституційні запобіжники мають на меті унеможливлення свавільного встановлення або зміни законодавцем розміру винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

Відповідно до норм частини 2 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 9 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Отже, з огляду на приписи ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", розмір суддівської винагороди, зокрема і граничний розмір останньої можуть визначатись виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

12 березня 2020 року набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", якою з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 такого змісту: "Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині 1 цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)".

Відповідно до частин 1-4 статті 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, адміністративний суд при вирішенні спору повинен застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, тобто в спірних правовідносинах приписи ч. 2 ст. 130 Конституції України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", не є Законом про судоустрій, виключно яким відповідно до ч. 2 ст. 130 Конституції України може встановлюватись розмір винагороди судді, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для застосування його положень при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивача, яка, як одна із складових гарантій незалежності суддів, не може бути змінена чи врегульована іншим законом, ніж змінами до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", на чому також цілком обґрунтовано наголосив і суд першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що набрання 18 квітня 2020 року чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 зазначеного вище змісту, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у відповідача були відсутні законні підстави для обмеження розміру суддівської винагороди позивача.

При цьому, відповідач навіть після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, та доповненням Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" статтею 29 повинен був діяти виключно в межах приписів ч.2 ст.130 Конституції України, тобто застосовувати для обчислення розміру винагороди судді виключно положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Натомість, останній (Закону України "Про судоустрій і статус суддів") жодних норм стосовно можливості обмеження розміру винагороди судді не містить.

Крім того, Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" як і будь-яким іншим діючим нормативно-правовими актами не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права, передбачені: ч.2 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами); ст. 130 Конституції України (визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій).

Таким чином, вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді, є обов`язком відповідача і повинно вирішуватись у встановленому Законом порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, які встановлені Конституцією України.

Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.

До того ж, обмеження права на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі становить порушення вимог ст. ст. 19, 130 Конституції України, ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що нарахування та виплата суддівської винагороди позивача із застосуванням обмежень, визначених ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" здійснювалася у період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року, тобто нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застуванням обмеженням її розміру, відповідач діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-/2020 у справі №1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами;

- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Тож, положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 зазначено про необхідність компенсувати відповідними виплатами, встановленні обмеження суддівської винагороди.

Відповідно до довідки ТУ ДСА України у Київській області у період з квітня по серпень 2020 року, суддівська винагорода позивача була обмежена, що є протиправним (а.с. 26).

Згідно вимог ч. 4 ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

ТУ ДСА України у Київській області, хоч і не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу та здійснювати виплату у вищому розмірі, втім необхідність виконання відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії незалежності суддів.

Саме ТУ ДСА України у Київській області, як розпорядник бюджетних коштів, мав першочергово забезпечити виплату суддівської винагороди у повному обсязі. Натомість відповідачем зазначений обов`язок не був виконаний через помилкове застосування до спірних правовідносин норм статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що права позивача підлягають захисту шляхом визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України у Київській області щодо обмеження виплати позивачу винагороди судді розміром, що не перевищує десять розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року у період з 18.04.2020 до 27.08.2020 та зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Київській області провести виплату суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно, обчисливши її відповідно до вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" у розмірі 120606, 27 грн., з урахуванням виплачених сум.

Щодо не нарахування та невиплати судді Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 доплат до посадового окладу за вислугу років в період з 19.05.2017 року по 04.12.2018, слід звернути увагу на те, що позивачу з 19.05.2017 по 04.12.2018 було припинено нарахування та виплату доплат до посадового окладу судді.

Так, Указом Президента України № 336/2012 від 18.05.2012 "Про призначення суддів", ОСОБА_1 призначено суддею Іванківського районного суду Київської області строком на п`ять років.

12.12.2019 Указом Президента України від 12.12.2019 № 899/2019, ОСОБА_1 призначено на посаду судді Іванківського районного суду Київської області - безстроково.

Наказом Голови Іванківського районного суду Київської області від 19 травня 2017 року № 6-К "Про припинення виплат", припинено доплати до посадового окладу судді Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 , у звязку з закінченням п`ятирічного строку повноважень на який його було призначено з 19 травня 2017 року.

Наказом Голови Іванківського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року № 5-К "Про встановлення доплати за вислугу років ОСОБА_1 ", судді Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 встановлено з 4 грудня 2018 року доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу, як такого, стаж роботи якого на посаді судді, станом на 04.12.2018 становить 9 років 6 місяців 17 днів.

Наказом Голови Іванківського районного суду Київської області від 20 травня 2019 року №2-К "Про встановлення доплати за вислугу років ОСОБА_1 ", судді Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 встановлено з 20 травня 2019 року доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу, як такого, стаж роботи якого на посаді судді, станом на 20.05.2019 становить 10 років 3 дні.

Наказом Голови Іванківського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року №6-К "Про призначення на посаду суді ОСОБА_1 ", наказано ОСОБА_1 вважати таким, що з 13 грудня 2019 року приступив до виконання обов`язків судді Іванківського районного суду Київської області безстроково, з посадовим окладом згідно штатного розпису. Продовжувати виплачувати ОСОБА_1 раніше встановлену щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу, як такого, стаж роботи якого на посаді судді, станом на 13.12.2019 становить 10 років 12 місяців 30 днів

Тож, за матеріалами справи та не заперечується сторонами, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області не здійснювало позивачу виплати доплат до посадового окладу за вислугу років в період з 19.05.2017 по 04.12.2018, у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку повноважень, на який його було призначено.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 за №11-р/2018 було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIІІ, за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VІІІ зі змінами, а саме:

- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року N 192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1,2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Конституційний Суд України вважає, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону №2453-VІ у редакції Закону №192-VIII, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже, положення частини десятої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192 для цілей застосування окремих положень Закону №1402 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.

За змістом положення частини десятої статті 133 Закону №2453, у редакції Закону №192 суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу. Цим положенням передбачено два винятки, коли суддя, який не здійснює правосуддя, отримує всі доплати до посадового окладу, - це тимчасова непрацездатність та перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці.

Так, питання виплати суддівської винагороди визначено статтею 135 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VIII "Про судоустрій і статус суддів " згідно частиною першої якої, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Як зазначено у частині другій статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Разом з тим, за змістом положень частини десятої статті 135 Закону №1402-VIII, суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Слід зазначити, що передбачено два винятки, коли суддя, який не здійснює правосуддя, отримує всі доплати до посадового окладу, - це тимчасова непрацездатність та перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці.

При цьому, положення частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI, у редакції Закону від 12 лютого 2015 року №192-VIII, які визнані Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 за № 11 -р/2018 неконституційними, були тотожними за змістом положенням частини десятої статті 135 Закону №1402-VIІІ, а тому визнанню неконституційному повторно не підлягають.

Окрім цього, в обґрунтування Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 за N 11-р/2018, яким було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII, було вказано, що Конституційний Суд України вважає, що Конституція України закріплює однаковий юридичний статус суддів через систему гарантій забезпечення їх незалежності, яка є невід`ємною складовою їхнього статусу. Встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм, вона пов`язана з набуттям статусу судді, має юридичне призначення, спрямоване на захист прав і свобод людини і громадянина через здійснення правосуддя незалежним і безстороннім судом (суддею).

Конституційний Суд України звертає увагу на те, що питання отримання суддею винагороди до проходження ним кваліфікаційного оцінювання регулюється саме Законом №2453 у редакції Закону №192, а випадки, коли такий суддя не здійснює правосуддя, визначаються Законом №1402.

Такі випадки поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, згідно із Законом №1402 нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та із неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду (частина перша статті 55); з обов`язковим проходженням підготовки для підтримання кваліфікації у Національній школі суддів України (частина восьма статті 56, частини перша, друга статті 89); з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді (частина третя статті 82, частини шоста, сьома статті 147).

Питання оплати праці судді, зокрема отримання чи неотримання ним доплат до посадового окладу, в одних випадках нездійснення ним правосуддя законодавчо врегульовані, а саме: відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя у випадку застосування до судді дисциплінарного стягнення, відрядження судді для роботи у Вищій раді правосуддя, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України (у разі призначення судді членом цих органів), Раді суддів України, а також за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України, мобілізація. Щодо інших випадків, коли суддя не здійснює правосуддя, зокрема з незалежних від нього причин або через обставини, що не обумовлені його поведінкою, відповідного законодавчого регулювання немає, а отже, за положенням частини десятої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192 у таких випадках суддя не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Проте, якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192, є несправедливим, невиправданим та не обґрунтованим.

Відповідачем надано письмові пояснення в яких вказано, що причиною припинення позивачу виплат доплат, є нездійснення правосуддя.

Застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону №2453, у редакції Закону №192, підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.

Конституційний Суд України зазначає, що конституційне закріплення гарантій незалежності суддів спрямоване на унеможливлення будь-яких спроб впливу на суддю. Такий вплив є неприпустимим з огляду на положення частини другої статті 126 Конституції України.

Конституційний Суд України вважає, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже, положення частини десятої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192 для цілей застосування окремих положень Закону N 1402 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.

Тож, на переконання колегії суддів, суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.

Вказаний висновок відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.10.2021 по справі № 120/1655/21-а.

При цьому, як було досліджено та встановлено судом першої інстанції, докази притягнення позивача до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідками яких є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, відповідачем не надано, а отже, підхід відповідача до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на втримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, тому, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.

Поширення відповідачем обмеження прав на отримання доплат до посадового окладу на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів.

Колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету, тому, оскільки позивач не здійснював правосуддя через обставини, що не залежать від його волі, суд першої інстанції мав підсатви для висновку про те, що позивач має право на отримання доплат до посадового окладу з 19.05.2017 по 04.12.2018.

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, колегія суддів звертає увагу на те, що за ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду даного спору в суді першої інстанції стороною відповідача не було наголошено на тих обставинах, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, зокрема, в суді першої інстанції не заявлялось клопотання про залишення позову без розгляду.

Також, слід врахувати й те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу/грошового забезпечення за період по 19 липня 2022 року застосуванню підлягає норма частини другої статті 233 КЗпП України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком». Отже, колегія суддів дійшла висновку, що право позивача на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) за період до 19.07.2022 не обмежене строком.

Позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Є.О. Сорочко