Справа № 520/16213/24
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року № 520/16213/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Заічко О.В., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Харкові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_3 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання дій протиправними та скасування наказів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом про визнання дій протиправними та скасування наказів, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо застосування приводу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_5 у АДРЕСА_3 .

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

- визнати протиправним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_5 у АДРЕСА_3 Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації в частині призовну та направлення для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

- визнати протиправним та скасувати пункт наказу командира військовій частині НОМЕР_3 , яка знаходиться у АДРЕСА_4 , щодо зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами були вчинені дії на порушення права Позивача, гарантованих частиною 4 статті 35 Конституції України та статтями 3, 5 та 9 взятих окремо та в поєднанні зі статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наслідком такого порушення стало незаконне утримання та направлення на військову службу під час мобілізації на посаді стрільця особи, яка належить до релігійного об`єднання, віровчення якого, як визнано Державою, не допускає користування зброєю.

ІНФОРМАЦІЯ_6 (військова частина НОМЕР_3 Національної гвардії України) через свого представника подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що релігійні переконання не звільняють людину від обов`язку захищати державу. Конституція України закріплює рівність усіх громадян та не допускає дискримінації за релігійною ознакою. Статтею 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію передбачено вичерпний перелік підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. При цьому, підстав для такої відстрочки у зв`язку з релігійними переконаннями не визначено. Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Враховуючи вищевикладене, Міжнародний центр діяв та діє відповідно до вимог чинного законодавства України, що регулює порядок проходження військової служби громадянами України. У свою чергу, позовні вимоги є не обґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

ІНФОРМАЦІЯ_7 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що групою оповіщення ІНФОРМАЦІЯ_3 під час перевірки документів ОСОБА_1 було встановлено, що відповідно до нормативних документів, громадяни, не залежно від ступеню придатності, медичний огляд проходять один раз у п`ять років, а гр. ОСОБА_1 не проходив з 2002 року, що становить 22 роки назад, у зв`язку з чим останньому було запропоновано пройти військово-лікарську комісію. Згідно рішення ВЛК №397/2 від 10 травня 2024 року громадянин ОСОБА_1 , на підставі гр..ІІ Розкладу хвороб, Наказу МОУ №402 - 2008 року (зі змінами), був визнаний придатним до військової служби. Військовозобов`язаний ОСОБА_1 будучи придатним до військової служби, не маючи оформленої встановленим порядком відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та не надавши будь-яких підтверджуючих документів, що підтверджують та надають право на відстрочку від мобілізації, з підстав визначених у статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, був призначений до складу команди в/ч НОМЕР_3 та 10 травня 2024 року направлений до в/ч НОМЕР_3 де прийнятий частиною для проходження військової служби. Враховуючи вищевикладене, ІНФОРМАЦІЯ_7 діяв та діє відповідно до вимог чинного законодавства України, що регулює порядок проходження військової служби громадянами України. У свою чергу, позовні вимоги є не обґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Представник позивача надіслав відповідь на відзив, в якому просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Ухвалою від 27.06.2024 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою від 01.08.2024 року задоволено клопотання представника позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомлення сторін.

Всебічно дослідивши та об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 20 червня 2020 року належить до Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. Зазначене, зокрема, підтверджується довідкою № 104 від 01 січня 2024 року, виданою Релігійною організацією Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні.

Право Свідків Єгови на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою службою) визнано Державою. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 р. № 2066 затверджено перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, до вказаного переліку належать і ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що має стійкі релігійні переконання, які унеможливлюють проходження ним військової служби.

10.05.2024 року приблизно о 16.15 годині, ОСОБА_1 , перебуваючи на АДРЕСА_3 був затриманий працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 та доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_5 у АДРЕСА_3 . Після цього в 18 годині привезли в поліклініку для проходження комісії. Приблизно о 21.30 годині привезли в ТЦК.

Перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , він повідомив cлужбовим особам зазначеного державного органу про те, що він належить до Релігійної організації Свідків Єгови в Україні, і його релігійні переконання не дозволяють проходити військову службу, а тому він не підлягає призову на військову службу за призовом по мобілізації та бажає скористатися правом на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантованим мені ч. 4 ст. 35 Конституції України.

Позивач зазначає, що з метою виконання своїх громадських обов`язків перед державою, він просив про те, щоб йому замінили спосіб виконання його обов`язків з військового на невійськовий і він міг би виконувати альтернативну (невійськову) службу приносячи користь державі, однак службові особи ТЦК та СП залишили без уваги його звернення.

Також, на підтвердження правдивості своїх релігійних переконань він пред`явив службовим особам ТЦК та СП довідку про його приналежність до релігійної організації Свідків Єгови.

Однак, cлужбові особи ІНФОРМАЦІЯ_5 у АДРЕСА_3 повідомили Позивачу, що мають намір мобілізувати його попри те, що його релігійні переконання не дозволяють проходити військову службу та попри його прохання направити на проходження альтернативної (невійськової служби). Таким чином, незважаючи на ясно виражену відмову Позивача від проходження військової служби з мотивів особистих релігійних переконань, його шляхом примусу було доставлено до військової частини № НОМЕР_3 , яка знаходиться у АДРЕСА_5 .

Таким чином, на думку позивача, службові особи ІНФОРМАЦІЯ_5 у АДРЕСА_3 , діючи поза межами наданих їм повноважень, незаконно утримували Позивача та шляхом застосування емоційного тиску та примусу, змусили його проїхати до вищевказаної військової частини.

Також 10.05.2024 року дружина Позивача, ОСОБА_3 , звернулася на лінію 102 та повідомила, що по відношенню до її чоловіка вчинено протиправні дії (реєстраційний номер звернення № 6456) та просила припинити вчинення щодо її чоловіка щодо зазначених вище злочинних дій з боку службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_5 у АДРЕСА_3 , а також в подальшому засобами телефонного зв`язку був здійснений виклик працівників поліції з метою припинення вчинення щодо Позивача зазначених вище злочинних дій. Однак працівники правоохоронних органів належно не зреагували на вказане повідомлення та не припинили відповідні злочини.

Таким чином, позивач вважає, що працівники ІНФОРМАЦІЯ_5 у АДРЕСА_3 протиправно утримували Позивача, незаконно позбавляючи його волі та шляхом примусу, проти сумління з порушенням конституційного права на свободу релігії, відправили Позивача до військової частини № НОМЕР_3 , яка знаходиться у АДРЕСА_5 для проходження військової служби, де він дотепер незаконно утримуюсь.

Прибувши до військової частини № НОМЕР_3 , Позивач зазначає, що неодноразово повідомляв як в усному так і у письмовому порядку, службовим особам військової частини, про свою належність до Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, що його релігійні переконання не дозволяють йому проходити військову службу, одягати військову форму та приймати військову присягу, а також що він бажає скористатися правом на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантованим мені частиною 4 статті 35 Конституції України.

Незважаючи на це, Позивач по даний час, на його думку протиправно утримується на території військового об`єкту, а саме військової частини № НОМЕР_3 , яка знаходиться у АДРЕСА_5 .

12.05.2024 року Позивач звернувся письмово до Начальника військової частини № НОМЕР_3 з проханням невідкладно відновити його конституційні права та обов`язки та свободи шляхом його звільнення з території військової частини, яка знаходиться у АДРЕСА_5 .

Через деякий час стало відомо від військовослужбовців військової частини № НОМЕР_3 , що Позивача зараховано до особового складу вказаної військової частини, для проходження в подальшому військової служби. Також, позивач зазначає, що у вказаній військовій частині, Позивача із застосуванням фізичної сили, військовий командуючий ОСОБА_4 , зняв цивільний одяг, та змусив одягти військову форму, та перед всіма розірвав раніше подані ним заяви про неможливість проходження військової служби. Та зазначив при всіх, що позивач вже не Свідок Єгови. Тобто, зі сторони вказаного командуючого, злісно та навмисно, на думку позивача, порушуються конституційні права Позивача.

Незважаючи на вищевикладене, Позивач не вважає себе військовослужбовцем та на підставі своїх глибоких і щирих особистих релігійних переконань, попри постійний моральний тиск службових осіб військової частини, продовжує відмовлятися від проходження військової служби, від прийняття військової присяги та носіння військової форми. У результаті чого керівництвом вказаної військової частини було проведено службове розслідування.

Таким чином, починаючи з 10 травня 2024 року Позивач: 1) неодноразово повідомляв службовим особам ІНФОРМАЦІЯ_5 та іншим військовим службовим особам, що він належить до Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні; 2) надав письмове підтвердження цього факту, а саме: довідку видану Релігійним Центром Свідків Єгови в Україні (№ 104 від 1 січня 2024 року); 3) чітко, заявив, що на підставі своїх релігійних переконань відмовляється від військової служби та бажає скористатися правом на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантованою йому статтею 35 Конституції України; 4) незважаючи на примусове відправлення до військової частини, не приступив до проходження військової служби.

Позивач викладені дії Відповідачів вважає протиправними, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносин, суд зазначає наступне.

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань.

За приписами статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення статті 35 Конституції України кореспондуються з положеннями статті 9 Свобода думки, совісті і релігії Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Так, відповідно до статті 9 Конвенції, кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За приписами статті 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Надалі, воєнний стан був неодноразово продовжений і Верховна Рада України щоразу їх затверджувала відповідними законами, та діє станом на дату прийняття рішення у цій справі.

Указом Президента України від 24.02.2022 №65/2022 Про загальну мобілізацію, затвердженим Законом України від 03.03.2022 № 2105-IX, оголошено проведення загальної мобілізації. Згідно з цим Указом призову на військову службу за мобілізацією підлягають військовозобов`язані та резервісти.

У відповідності до статті 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною першою статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частини третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок включає проходження військової служби.

За правилами частини другої статті 1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Статтею 3 Закону №2232-ХІІ передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону №2232-ХІІ для проходження базової військової служби направляються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі (жіночої статі - добровільно), яким до дня відправлення на базову військову службу виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 25-річного віку.

Закон України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі Закон №3543-ХІІ) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Так, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (ст. 1 Закону №3543-ХІІ).

Відповідно до частини восьмої статті 4 Закону №3543-ХІІ з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

Статтею 23 Закону №3543-ХІІ встановлено перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, де зазначено інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Посилаючись на те, що позивач є присвяченим охрещеним служителем релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні та як свідок Єгови бере участь у проповідуванні доброї новини, позивач зазначає, що він належить до категорії інших військовозобов`язаних або окремої категорії громадян, які мають право на заміну військової служби альтернативною.

Надаючи оцінку зазначеним вище доводам, суд зазначає, що статтею 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України Про альтернативну (невійськову) службу.

Організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, визначені Законом України Про альтернативну (невійськову) службу від 12.12.1991 №1975-ХІІ (далі Закон №1975-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №1975-ХІІ альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

За правилами статті 2 Закону №1975-ХІІ право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Частиною 1 статті 4 Закону №1975-ХІІ визначено, що на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни: звільнені відповідно до законодавства від призову на строкову військову службу; яким відповідно до законодавства надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на строк дії відстрочки) (частина друга статті 4 Закону №1975-ХІІ).

Відповідно до статті 5 Закону №1975-ХІІ альтернативну службу громадяни проходять на підприємствах, в установах, організаціях, що перебувають у державній, комунальній власності або переважна частка у статутному фонді яких є в державній або комунальній власності, діяльність яких у першу чергу пов`язана із соціальним захистом населення, охороною здоров`я, захистом довкілля, будівництвом, житлово-комунальним та сільським господарством, а також у патронажній службі в організаціях Товариства Червоного Хреста України.

Види діяльності, якими можуть займатися громадяни, які проходять альтернативну службу, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №2066 від 10.11.1999 затверджено Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби та перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю (далі Положення №2066).

Відповідно до пунктів 2, 3 Положення №2066 громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих відповідно до законодавства релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Перелік таких релігійних організацій затверджується Кабінетом Міністрів України. Цим правом користуються громадяни, які належать до зазначених релігійних організацій, що діють як із зареєстрованим статутом, так і без його реєстрації.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть бути встановлені окремі обмеження цього права із зазначенням строку їх дії.

На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідне рішення місцевою держадміністрацією.

Із системного аналізу вказаних норм вбачається, що альтернативна служба це служба, яка запроваджується замість проходження саме строкової військової служби.

З матеріалів справи слідує, що позивач є військовозобов`язаний та станом на 10.05.2024 перебував на військовому обліку, тобто факт перебування позивачем на військовому обліку ним не заперечується.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_3 Національної гвардії України) №114 від 13.05.2024 Про призов військовозобов`язаних на військову службу по мобілізації позивача призвано на військову службу до Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України.

Тобто, у даному випадку, позивач є мобілізованим на військову службу під час мобілізації в особливий період, а не призваний на строкову військову службу, яка дає право на заміну такої служби альтернативною.

Суд звертає увагу на те, що Законом №3543-ХІІ альтернативна (невійськова) служба під час воєнного стану не визначена.

При цьому, відповідно до частини третьої статті 4 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Враховуючи те, що позивач є мобілізованим на військову службу під час мобілізації в особливий період, а не особою, яка підлягає призову на строкову військову службу, у спірному випадку позивач не наділений правом бути направленим на альтернативну (невійськову) службу.

Водночас, суд вважає за необхідне надати оцінку доводам позивача щодо можливості реалізації його права на альтернативну (невійськову) службу.

Статтями 9-12 Закону №1975-ХІІ визначено, що для вирішення питання про направлення на альтернативну службу громадяни, зазначені устатті 2цього Закону, після взяття на військовий облік, але не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду проведення призову на строкову військову службу, особисто подають до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за місцем проживання мотивовану письмову заяву.

Відповідний структурний підрозділ місцевої державної адміністрації зобов`язаний прийняти заяву про направлення на альтернативну службу або про звільнення від призову на військові збори та у письмовій формі повідомити громадянина про дату його явки на засідання відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації

Заява про направлення на альтернативну службу розглядається відповідним структурним підрозділом місцевої державної адміністрації протягом календарного місяця після її надходження в присутності громадянина, а заява про звільнення від призову на військові збори - протягом чотирнадцяти календарних днів.

Для явки за викликом до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації громадянин звільняється від навчання, а також від роботи із збереженням середньомісячного заробітку.

Підставою для відмови громадянину в направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори є:

несвоєчасне подання заяви про направлення на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори;

відсутність підтверджень щодо істинності релігійних переконань;

неявка громадянина без поважних причин за викликом до місцевої державної адміністрації для розгляду його заяви про направлення на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори.

Рішення про направлення громадянина на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори приймається місцевою державною адміністрацією у разі встановлення істинності релігійних переконань і видається заявникові.

Позивач, не зважаючи на встановлений порядок направлення на альтернативну службу, не надав суду доказів на підтвердження того, що після взяття його на військовий облік та після охрещення служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, яке, згідно довідки № 104, було 12 серпня 2022 звертався до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за місцем проживання з мотивованою письмовою заявою для вирішення питання про направлення на альтернативну службу.

При цьому варто зауважити, що відповідачі в даній справі не наділені повноваженнями щодо направлення громадян на альтернативну (невійськову) службу.

Щодо покликання позивача на те, що абзацом 16 частини 1 статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію встановлено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках, а також те, що позивач, як Свідок Єгови, належить до інших військовозобов`язаних або окремої категорії громадян, які на підставі до абз. 16 ч.1 ст. 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та ч.4 ст. 35 Конституції України не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, суд зазначає таке.

Стаття 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію визначає підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Так, згідно з п. 24 ч.1 ст. 23 цього Закону (в редакції станом на дату розгляду справи, в редакції станом на 26.03.2024 це був абз. 16 ч. 1 ст. 23), не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Суд звертає увагу на те, що право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом (зокрема, районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки). При цьому реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.01.2024 у справі №280/6033/22, від 11.04.2024 №520/7954/22.

Позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що він звертався до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки з заявами про надання відстрочки на підставі абз. 16 ч. 1 ст. 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, та що йому було надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Щодо покликань позивача на те, що відбулося втручання в його права, гарантовані ст. 9 Конвенції, а саме втручання не було передбачене законом та не було необхідним в демократичному суспільстві, варто зазначити таке.

За змістом ч.1ст.1 Закону №1975-ХІІ,альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби на яку призивають громадян зазначених уст. 15 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII Про військовий обов`язок та військову службу(далі - Закон № 2232-XII), віком 18-25 років. Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон не передбачає.

Міжнародний пакт про громадянські і політичні права гарантує кожній людині право на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Відступ від положень Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Статтею 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики та ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до положень ч. 2 цієї статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, усупереч доводів позовної заяви, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.

Ані положення Пакту, ані положення Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (Баятян проти Вірменії (Bayatyan v. Armenia), Папавасілакіс проти Греції (Papavasilakisv. Greece), Канатли проти Туреччини (Kanatliv. Turkiye).

Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням цієї статті (Енвер Айдемір проти Туреччини (EnverAydemirv. Turkiye), Дягілєв проти Росії).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава може встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини та запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу. Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень статті 9 Конвенції та в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи.

Право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, та закріплено уст. 35 Конституції України. Одним з аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

В умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини, закріпленим в ст. 9 Конвенції та ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Відповідно до статей17,65 Конституції України захист держави і забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Такі положення основного закону дублюються в ст. 1 Закону № 2232-XII- захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).

Відповідно до ст. 2 Закону № 2232-XIIвійськовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно зі ст. 17 Закону України від 06.12.1991 № 1932-XII Про оборону України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Також суд зазначає, що окрім довідки відсутні інші докази, що підтверджує істинність релігійних переконань позивача (свідки, відео, фото докази, внески, пожертви, інше..).

Таким чином, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Поряд з зазначеним суд звертає увагу на те, що постановою КМУ від 10.11.1999року №2066 затверджено перелік релігійних організацій (далі - РО) віровивчення яких не допускає користування зброєю, серед яких міститься назва релігійної організації Свідки Єгови. Натомість позивач надав довідку про те, що він є членом Релігійної організації Релігійний центр Свідків Єгови в Україні, що свідчить про відмінність назви РО зазначеній у Постанові КМУ 2066 від назви РО членом якої є позивач. Відмінність назв релігійних організацій зумовлює відмінність їх статутних (засновницьких) один раз у п`ять років, а гр. ОСОБА_1 не проходив з 2002 року, що становить 22 роки назад, у зв`язку з чим останньому було запропоновано пройти військово-лікарську комісію. Згідно рішення ВЛК №397/2 від 10 травня 2024 року громадянин ОСОБА_1 , на підставі гр..ІІ Розкладу хвороб, Наказу МОУ №402 - 2008 року (зі змінами), був визнаний придатним до військової служби. Військовозобов`язаний ОСОБА_1 будучи придатним до військової служби, не маючи оформленої встановленим порядком відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та не надавши будь-яких підтверджуючих документів, що підтверджують та надають право на відстрочку від мобілізації, з підстав визначених у статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, був призначений до складу команди в/ч НОМЕР_3 та 10 травня 2024 року направлений до в/ч НОМЕР_3 де прийнятий частиною для проходження військової служби.

Стаття 22 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (в редакції, що діяла станом на дату вручення позивачу повістки), передбачала, що громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

З наведено суд робить висновок, що представники ІНФОРМАЦІЯ_3 , вручаючи позивачу повістку, діяли відповідно до вимог ст. 22 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Водночас адміністративний суд не надає оцінку наявним в матеріалах справи копіям заяв про припинення вчинення злочину, про кримінальне правопорушення, звільнення з-під незаконного утримання, оскільки надання оцінки таким заявам лежить в площині Кримінального кодексу України та не належить до повноважень адміністративного суду.

Зважаючи на встановлені судом обставини справи, беручи до уваги норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позивач, будучи військовозобов`язаним, підлягав призову на військову службу під час мобілізації, станом на дату вручення повістки не мав відстрочки від призову на військову службу, а тому вручаючи позивачу повістку, приймаючи наказ "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації" №114 від 13.05.2024, зокрема, яким військовозобов`язаного ОСОБА_1 призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період до Військової частини НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (військова частина НОМЕР_3 Національної гвардії України), суб`єкти владних повноважень діяли у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання таких дій та наказу №114 від 13.05.2024 протиправними.

За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідачами доведено правомірність оскаржуваних дій та рішень в порядку статті 77 КАС України, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Підстави для розподілу судових витрат у порядку статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), Військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання дій протиправними та скасування наказів відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Заічко О.В.