Справа № 160/7235/24
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 березня 2025 року м. Дніпросправа № 160/7235/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Головко О.В., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року (суддя Царікова О.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення №1-0465-UА0033698 від 29.12.2023.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 29.12.2023 №1-0465-UА0033698 (форми «Ф»), винесене Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд. 17а; ідентифікаційний код юридичної особи 44118658) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 : РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп та витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) грн 00 коп.

Головне управління ДПС у Дніпропетровській області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог. Обґрунтовано апеляційну скаргу тим, що рішення суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового)

За даними інформаційно - комунікаційної системи контролюючого органу ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку в ГУ ДПС (Правобережна ДПІ), як платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є власником об`єктів нежитлової нерухомості: автостоянка - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01,розташованої за адресою АДРЕСА_2 , загальна площа яка підлягає оподаткуванню 1059,9 кв. м. (Опис.будівля охорони, А-1-Загальна площа -7 кв. м, навіс, В-Загальна площа -350,5 кв. м, навіс, Г-Загальна площа -332,5 кв. м, навіс, Д - Загальна площа -369,9 кв. м, дата державної реєстрації права власності 12.04.2016, частка власності 1/1).

Об`єктом оподаткування, згідно з положеннями підпункту 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так підпунктом «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України в редакції Закону України від 16.01.2020 № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» встановлено, що не є об`єктом оподаткування об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).

Таким чином, застосування підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання таких обов`язкових умов: об`єктний склад: об`єкти нежитлової нерухомості; суб`єктний склад: суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу; місце проведення діяльності: у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.

Отже, від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки звільняються, зокрема, фізичні особи - підприємці, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності.

Скаржник посилаючись на правову позицію Верховного Суду у постанові від 21.12.2022 у справі №520/4333/2020 зазначає, що підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчать про те, що законодавець у кожному підпункті (від «а» до «л») передбачив чіткі умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Аналіз пункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить, що однією з істотних умов для звільнення від оподаткування відповідно на підставі цього пункту є ознака місця здійснення діяльності власником нерухомого майна - в малій архітектурній формі та на ринку.

Позивач є власником нежитлової нерухомості - автостоянка, яка складається з будівлі охорони, навіс, які віднесено до об`єктів нежитлової нерухомості.

Аналізуючи вищевикладене автостоянка є об`єктом оподаткування в розумінні норм ПК України.

Скаржник посилається на те, що у повідомленні за формою № 20-ОПП надається інформація про всі об`єкти оподаткування, що є власними, орендованими або переданими в оренду.

Посилаючись на висновок у постанові Верховного Суду від 04.04.2023 у справі №120/15979/21-а скаржник зазначає, що повідомлення за формою № 20-ОПП є складовою облікових даних платника податків, оскільки стосується об`єктів оподаткування та/або об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, щодо яких здійснюється податковий контроль.

Також, з посиланням на висновок у постанові Верховного Суду від 15.05.2023 у справі № 520/5732/202, від 21.07.2020 у справі №826/14197/17, зазначає, що платник податків зобов`язаний подавати повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП кожного разу після реєстрації, створення чи відкриття нових об`єктів оподаткування або об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням або через які провадиться діяльність.

Отже, на підтвердження провадження своєї підприємницької діяльності, позивач був зобов`язаний подавати повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою N° 20-ОПП,

Позивачем, доказів подання у 2021 році повідомлення до контролюючого органу за формою № 20-ОПП про об`єкт нерухомого майна, а саме на автостоянку, через яке провадиться діяльність, суду не надано.

Позивач не надав доказів провадження господарської діяльності, як фізичною-особою підприємцем щодо об`єкту нежитлової нерухомості, а саме: автостоянки, вказане свідчить про відсутність підстав для використання преференції, передбаченої підпунктом "е" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, що свідчить на наявність у власника обов`язку зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на загальних підставах.

Щодо витрат на професійну правову допомогу у розмірі 3 000 грн, скаржник зазначає, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути не лише доведений, а документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Заявляючи очікування витрат на правову допомогу в розмірі 3 000 грн. до суду не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, опис не визначає витрати часу на кожний вид робіт, витрати не підтверджені актом сторін угоди.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що автостоянка, яка належить позивачу на праві приватної власності, використовується ним у власній господарській діяльності, в оренду чи інше право користування третім особам не передавалась.

Розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, по об`єктам оподаткування, як належать ОСОБА_1 за 2022 рік проводився в автоматизованому режимі з даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС України.

Відповідно до пп. «е» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування об`єкт нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або малих архітектурних формах та на ринках.

Пунктом 6 Правилам зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 № 115 та ДБН В.2.3- 15:2007 визначено, що автостоянка повинна мати тверде покриття (асфальтове, бетонне, гравійне, щебеневе), огорожу освітлення, телефонний зв`язок, приміщення для обслуговуючого персоналу, в`їзні-виїзні ворота і шлагбаумом та запасні ворота на випадок термінової евакуації транспортних засобів.

У разі потреби технічної можливості на автостоянках обладнуються класи з безпеки дорожнього руху, пункти технічного огляду та самообслуговування транспорту, встановлюється пожежна та охоронна сигналізація гучномовець.

Відповідно до абзацу третього додатку «Б» до ДБН В.2.3-15:2007 автостоянка - це спеціально обладнана відкрита площадка для постійного або тимчасового зберігання легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів.

Зазначеними нормами передбачається влаштування тимчасового приміщення для обслуговуючого персоналу, яке може бути демонтовано після припинення права (оренди користування) на земельну ділянку, а не будівництво капітального нерухомого майнового комплексу загальною площею 36,1 кв. м, з підвальним приміщенням площею 13.8 кв.м.

Позивач з посиланням на постанову Верховного Суду від 13.11.2019 у справ №686/22924/16-ц зазначає, що Виходячи з аналізу положень статей 179, 181, 188 ЦК України, ДБН В.2.3-15:2007 та Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 №115, автостоянка не є об`єктом нерухомого майна, оскільки утворюється за рахунок інших речей (огорожі, твердого покриття, освітлення, приміщень для обслуговування персоналу), які не об`єктами нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України, оскільки вони безпосередньо не пов`язана з земельною ділянкою.

Позивач зазначає, що Податковий кодекс України не містить вимоги про обов`язкове подання форми 20-ОПП для отримання пільги.

Відсутність працевлаштованих найманих працівників у ФОП ОСОБА_1 в період з 17.01.2012 по 31.12.2023 не свідчить про те, що об`єкт за адресою АДРЕСА_2 не використовувався для здійснення підприємницької діяльності у 2020-2022 роках.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що за даними інформаційно-комунікаційної системи контролюючого органу ОСОБА_1 , перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС (Правобережна ДПІ). як платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є власником об`єктів нежитлової нерухомості: автостоянка - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа, яка підлягає оподаткуванню, 1059,9 кв. м (Опис: будівля охорони. А-1 - загальна площа - 7 кв. м, навіс, В - загальна площа - 350,5 кв. м. навіс, Г - загальна площа - 332,5 кв. м. навіс, Д - загальна площа - 369,9 кв. м, дата державної реєстрації права власності 12.04.2016, частка власності 1/1).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності та перебуває на обліку в Головному управління ДПС у Дніпропетровській області з 27.07.2005.

Згідно реєстраційних даних основним видом економічної діяльності згідно КВЕД є 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту. Інші види економічної діяльності позивача згідно КВЕД: 49.39 Інший пасажирський наземний транспорт, н.в.і.у; 64.99 Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), н.в.і.у.; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 77.11 Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів; 96.09 Надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у.; 71.11 Діяльність у сфері архітектури; 71.12 Діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; 49.42 Надання послуг перевезення речей (переїзду).

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з 01.01.2012 по 01.02.2024 здійснює діяльність на спрощеній системі оподаткування (3 група. 5%).

Відповідно заяви від 17.01.2012 про застосування спрощеної системи оподаткування ОСОБА_1 , місце здійснення діяльності: АДРЕСА_3 .

Відомості про взяття на облік об`єктів оподаткування щодо використання у господарській діяльності (20-ОПП) подано лише у 2022 році на наступні об`єкти: каса - м. Дніпро, пр-т О. Поля, 1/9. право власності, дата взяття на облік 02.02.2022.

Таким чином, за даними інформаційно-комунікаційної системи контролюючого органу інформація про реєстрацію об`єктів оподаткування (автостоянка за адресою: АДРЕСА_2 ) відсутня.

Згідно наданих податкових декларацій платника єдиного податку за 2020-2023 роки ОСОБА_1 отримував дохід від здійснення наступних видів діяльності: 49.39 Інший пасажирський наземний транспорт, н.в.і.у; 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту; 64.99 Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), н.в.і.у.; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 71.11 Діяльність у сфері архітектури; 77.11 Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів; 71.12 Діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; 96.09 Надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у.

Згідно даних ІКС «Податковий блок» у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в період з 17.01.2012 по 31.12.2023 відсутні працевлаштовані наймані працівники.

Керуючись гін. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України, Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області сформовано в автоматичному режимі податкове повідомлення-рішення від 29.12.2023 №1-0465-UA0033698 (форми «Ф») на суму 34446,75 грн за 2022 рік.

Розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, по об`єктам оподаткування, які належать ОСОБА_1 за 2022 рік проводився в автоматизованому режимі за даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС України.

Зазначене податкове повідомлення-рішення направлено ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за трек-номером 763 повернуто до податкового органу за закінченням терміну зберігання).

02.02.2024 позивач оскаржив зазначене вище податкове повідомлення-рішення до ДПС України.

Рішенням ДПС України про результати розгляду скарги від 20.02.2024 №4515/6/99-00-06-01-03-06 залишено без змін податкове повідомлення-рішення від 29.12.2023 №1-0465-UA0033698 (форми «Ф»), а скаргу - без задоволення.

Позивач, вважаючи спірне податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 6 ПК України надано визначення понять «податок» та «збір». Так, податок - це обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платника податку відповідно до цього Кодексу. Збором (платою, внеском) є обов`язковий платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податків, з умовою отримання ними спеціальної вигоди, у тому числі внаслідок вчинення на користь таких осіб державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами та особами юридично значимих дій.

Підпунктом 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України, передбачено, що грошове зобов`язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Податковим зобов`язанням в розумінні ПК України, визначається, як сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк) (п.п. 14.1.156 п. 14.1 ст. ПК України).

За визначенням пп 14.1.157 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Згідно з пп.14.1.104 п.14.1 ст.14 ПК України майданчики для платного паркування - площа території (землі), що належить на правах власності територіальній громаді або державі, на якій відповідно до рішення органу місцевого самоврядування здійснюється платне паркування транспортних засобів.

Відповідно до пп.14.1.229 п.14.1 ст.14 ПК України спеціально відведені автостоянки - площа території (землі), що належить на правах власності територіальній громаді або державі, яка визначається органами місцевого самоврядування із встановленням правил щодо відповідальності за збереження транспортного засобу. До спеціально відведених автостоянок можуть належати комунальні гаражі, стоянки, паркінги (будівлі, споруди, їх частини), які побудовані за рахунок коштів місцевого бюджету з метою здійснення організації паркування транспортних засобів. Не належать до спеціально відведених автостоянок гаражі, автостоянки, власники або користувачі яких є платниками земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності, а також земельні ділянки, що належать до прибудинкових територій.

Згідно з пп 14.1.129-1. П. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості.

До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України визначено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно пункту 36.1 статті 36 ПК України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору впорядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Відповідно підпункту 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право визначати у порядку, встановленому цим Кодексом, суми податкових та грошових зобов`язань платників податків.

Відповідно до статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлює, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпункт 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України зазначає об`єкти, які не є об`єктами оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Зокрема в підпункті «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України вказано, що не є об`єктом оподаткування: об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.

У постанові від 27 серпня 2024 року у справі № 160/7228/24, від 25 лютого 2025 року у справі № 160/7225/24 Верховний Суд зазначив, що для застосування підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України необхідно обов`язково дотриматися усіх наступних умов:

- об`єкт повинен відноситися до нежитлової нерухомості;

- об`єкт повинен використовуватися суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу;

- суб`єкт господарювання повинен провадити свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.

Як зазначалось, відповідно до пп. 14.1.129-1. П. 14.1 ст. 14 ПК України, до об`єктів нежитлової нерухомості відносяться саме криті автомобільні стоянки.

Так, позивачу на праві приватної власності належить автостоянка - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, розташованої за адресою: м. Дніпро, вул. Трофімових братів, будинок 213г, загальна площа, яка підлягає оподаткуванню. 1059,9 кв. м (Опис: будівля охорони, А-1 - загальна площа - 7 кв. м, навіс, В - загальна площа - 350,5 кв. м, навіс, Г - загальна площа - 332,5 кв. м, навіс, Д - загальна площа - 369,9 кв. м, дата державної реєстрації права власності 12.04.2016, частка власності 1/1).

Отже, загальна площа автостоянки 1059,9 кв. м., з яких будівля охорони - 7 кв. м., навіси -1052,9 кв. м.

Пунктом 6 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115 (далі Правила) визначено, що автостоянка повинна мати тверде покриття (асфальтове, бетонне, гравійне, щебеневе), огорожу, освітлення, телефонний зв`язок, приміщення для обслуговуючого персоналу, в`їзні-виїзні ворота із шлагбаумом та запасні ворота на випадок термінової евакуації транспортних засобів. У разі потреби й технічної можливості на автостоянках обладнуються класи з безпеки дорожнього руху, пункти технічного огляду та самообслуговування транспорту, встановлюється пожежна та охоронна сигналізація, гучномовець.

Відповідно до абзацу 3 додатку «Б» до ДБН В.2.3-15:2007 автостоянка це спеціально обладнана відкрита площадка для постійного або тимчасового зберігання легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів. Зазначеними нормами передбачається влаштування тимчасового приміщення для обслуговуючого персоналу, яке може бути демонтовано після припинення права (оренди, користування) на земельну ділянку, а не будівництво капітального нерухомого майнового комплексу, загальною площею 36,1 кв. м, з підвальним приміщенням площею 13,8 кв. м.

Пунктом 5.1 ДБН В.2.3-15:2007 передбачено, що у складі автостоянок для постійного зберігання автомобілів повинні бути відкриті площадки для стоянки автомобілів, приміщення для чергових і зберігання інвентаря, відповідні елементи інженерного обладнання та благоустрою, а також, за необхідності та технічної можливості, можуть бути - пости технічного огляду та дрібного технічного ремонту і миття автомобілів, включаючи пункти-пости самообслуговування оглядові ями (естакади), місця чищення салону автомобіля. Такі автостоянки можуть бути обладнані сонцезахисними навісами, вітрозахисними стінками, декоративним сонцезахисним і шумозахисним озелененням.

Пунктом 5.9 вказаних ДБН передбачено, що на автостоянках з 50 і більше місцями постійного та тимчасового зберігання автомобілів при головному вїзді-виїзді повинен влаштовуватися контрольно-пропускний пункт (приміщення для обслуговуючого персоналу, туалету та інше), обладнаний майданчик для зберігання протипожежного інвентарю, встановлення контейнерів-сміттєзбірників.

Отже, вказаними нормами не визначено правового статусу автостоянки як об`єкта нерухомого майна.

Відповідно до статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (частина 2 статті 181 ЦК України).

Частиною 1 статті 188 ЦК України встановлено, якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ).

Виходячи з аналізу положень статей 179, 181, 188 ЦК України, ДБН В.2.3-15:2007 та Правил автостоянка не є об`єктом нерухомого майна, оскільки утворюється за рахунок інших речей (огорожі, твердого покриття, освітлення, приміщень для обслуговування персоналу, будівель охорони, навісів), які не є об`єктами нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України, оскільки вони безпосередньо не пов`язані з земельною ділянкою.

Подібні правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №686/22924/16-ц.

Крім того, частиною 2 статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Частиною 2 статті 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» встановлено, що мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою.

До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки, аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, норм і правил.

Отже, автостоянка може мати тимчасові споруди та малі архітектурні форми.

Подібні правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 27 серпня 2024 року у справі № 160/7228/24, від 25 лютого 2025 року у справі № 160/7225/24

Колегія суддів зазначає, що будівлі охорони та навіси розміщенні на земельній ділянці автостоянки є тимчасовими спорудами.

Позивач у позовній заяві покликався на те, що вказана автостоянка використовуються ним у власній господарській діяльності, в оренду чи інше право користування третім особам не передавалась.

За даними інформаційно-комунікаційної системи контролюючого органу позивач у спірний період зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності та здійснював діяльність на спрощеній системі оподаткування.

Згідно реєстраційних даних основним видом економічної діяльності згідно КВЕД є 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту. Інші види економічної діяльності позивача згідно КВЕД: 49.39 Інший пасажирський наземний транспорт, н.в.і.у; 64.99 Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), н.в.і.у.; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 77.11 Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів; 96.09 Надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у.; 71.11 Діяльність у сфері архітектури; 71.12 Діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; 49.42 Надання послуг перевезення речей (переїзду).

Отже, господарська діяльність позивача передбачає використання місця для розміщення автотранспорту - автостоянки.

Щодо посилання скаржника на відсутність доказів проведення господарської діяльності позивачем у діяльність у тимчасових спорудах, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно постанови Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №804/4940/14, відсутність працевлаштованих працівників на підприємстві не виключає можливості виконання контрагентом господарських операцій, адже залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру: аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу); а основні засоби можуть перебувати у постачальника на праві оренди або лізингу.

Отже, відсутність працевлаштованих найманих працівників у ФОП ОСОБА_1 в період з 17.01.2012 по 31.12.2023 не свідчить про те, що об`єкт за адресою АДРЕСА_2 не використовувався для здійснення підприємницької діяльності у 2020-2022 роках.

У Постанові Верховного Суду у справі № 640/11504/19 судом зроблено висновок, що податкова інформація самостійно не може безумовно підтверджувати фінансово-господарську неспроможність господарюючого суб`єкта щодо виконання узятих на себе зобов`язань. Зокрема, відсутність трудових та матеріальних ресурсів самостійно не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірних операцій за умови наявності у платника первинних документів, які спростовують такі доводи, які перш за все підлягають дослідженню та оцінці судом.

Щодо посилання скаржника на відсутність повідомлення за формою № 20-ОПП щодо вказаних об`єктів нерухомості, колегія суддів зазначає наступне.

згідно п.63.3 ст.63 Податкового кодексу України реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах підлягають платники податків за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку).

Отже, одним із способів податкового контролю є контроль за місцем розташування як платника податків, так і об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність.

Для здійснення такого податкового контролю застосовується Порядок обліку платників податків і зборів, затверджений наказом Міністерства фінансів України 09 грудня 2011 року №1588 із змінами та доповненнями (далі - Порядок №1588).

Згідно з пунктом 8.1 Порядку №1588 платник податків зобов`язаний повідомляти про об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням до контролюючих органів за основним місцем обліку.

Положеннями пункту 8.2 Порядку №1588 визначено, що об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (далі - об`єкти оподаткування), є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідними розділами Податкового кодексу України.

Повідомлення за формою №20-ОПП (додаток 10 до Порядку) повинні подавати всі платники податків - як юридичні, так і фізичні особи - підприємці в разі наявності, виникнення, зміни типу об`єкта оподаткування.

Основною метою запровадження форми №20-ОПП є отримання від платників податків інформації про всі наявні в них об`єкти майна, їх місцезнаходження, переміщення та стан, у якому вони фактично перебувають (використовуються, тимчасово не використовуються, не використовуються тощо).

Повідомлення про об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою №20-ОПП, подається до органу доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дати оформлення договору купівлі-продажу, оренди чи іншого документа на право володіння, користування або розпорядження об`єктом оподаткування.

Згідно з пунктом 8.4 Порядку №1588 повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків. У повідомленні за формою № 20-ОПП надається інформація про всі об`єкти оподаткування, що є власними, орендованими або переданими в оренду.

Тобто, повідомлення за формою №20-ОПП є складовою облікових даних платника податків, оскільки стосується об`єктів оподаткування та/або об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, щодо яких здійснюється податковий контроль.

Згідно з пунктом 117.1 статті 117 ПК України неподання у строки та у випадках, передбачених цим Кодексом, заяв або документів для взяття на облік у відповідному контролюючому органі, реєстрації змін місцезнаходження чи внесення інших змін до своїх облікових даних, неподання виправлених документів для взяття на облік чи внесення змін, подання з помилками чи у неповному обсязі, неподання відомостей стосовно осіб, відповідальних за ведення бухгалтерського обліку та/або складення податкової звітності, відповідно до вимог встановлених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу на самозайнятих осіб у розмірі 340 гривень, на юридичних осіб, відокремлені підрозділи юридичної особи чи юридичну особу, відповідальну за нарахування та сплату податків до бюджету під час виконання договору про спільну діяльність, - 1020 гривень.

Відтак, неподання платником податків повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП є підставою для застосування до такого платника штрафних санкцій, але жодним чином не впливає на ведення господарської діяльності, та не може свідчити про те, що за вказаною адресою не проводилась господарська діяльність або такий об`єкт не використовувався.

Отже, неподання повідомлення за формою № 20-ОПП вказує на порушення обов`язку повідомити про здійснення господарської діяльності за місцезнаходженням, але жодним чином не спростовує факту проводження господарської діяльності за вказаним об`єктом та його використання у такій діяльності.

Отже, вказане нерухоме майно використовувалось безпосередньо позивачем в процесі господарської діяльності, відповідно наявні підстави для застосування підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

На підставі викладеного, суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності спірного ППР, що є підставою для визнання його протиправним та скасування.

Щодо рішення суду в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн 00 коп., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 КАС України.

Частина 1 статті 139 КАС України встановлює, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Частина 4 статті 139 КАС України встановлює, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Стаття 134 КАС України визначає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Положення частин 1 та 2 статті 134 КАС України, кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

На підтвердження складу та розміру витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зі змісту вказаних норм слідує, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат. Аналогічний правовий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/350/18 (Провадження № 11-1465заі18).

Позивач просив у суду першої інстанції стягнути з відповідача суму витрат на правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

Так, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано наступні документи: копія ордера на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ №1268727 від 06.03.2024, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №5556, виданого 10.02.2023 на ім`я ОСОБА_2 , фіскальний чек від 07.03.2024 на суму 15000,00 грн.

Суд першої інстанції зменшуючи позовні вимоги зазначив, що розмір правничої допомоги у розмірі 15000 грн є завищеним, з огляду на незначну складність цієї справи, сформовану з цього питання сталу судову практику,

Таким чином, керуючись принципами справедливості та верховенства права, критерієм розумності розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відшкодуванню підлягають 3000 грн за вивчення, підготовку та складання документів, необхідних для ведення справи в суді.

Стосовно посилання апелянта на те, що до суду не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, опис не визначає витрати часу на кожний вид робіт, витрати не підтверджені актом сторін угоди, суд зазначає, що законодавство вимагає документального підтвердження та доведення витрат, при цьому не встановлює вичерпного чи обов`язкового переліку документів які необхідні надати, вказані відповідачем докази не є обов`язковим для підтвердження понесених судових витрат.

Суд зазначає, що відповідач не спростовує надання правничої допомоги, при цьому, апеляційна скарга не містить вимоги щодо зменшення судових витрат, а відповідач фактично наполягає на відмові у стягненні судових витрат, що за наявністю наданої правничої допомоги не передбачено чинним процесуальним законодавством.

Вирішуючи спір щодо розміру витрат правничої допомоги, суд виходив з критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та на думку суду, дійшов до вірного висновку щодо зменшення їх розміру. Відповідач не довів неспівмірність витрат заявлених до відшкодування, визначених судом першої інстанції, не надав будь-яких доказів того, що ціни на послуги адвоката є явно завищеними на ринку юридичних послуг.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, щодо обґрунтованості висновків суду першої інстанції з урахуванням наявних доказів стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 3000 грн.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, які регламентують спірні правовідносини.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров