Справа № 290/1718/24
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 290/1718/24

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

13 березня 2025 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Матохнюка Д.Б. Граб Л.С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Човган А. В.,

представник позивача - Крижанівського Олега Анатолійовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 21 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Романівського районного суду Житомирської області з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 21 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Зокрема апелянт, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився.

Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, розпорядженням начальника восьмого відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 № 323 від 18 липня 2024 року Державне агентство водних ресурсів України та установи, підприємства та організації, що належать до сфери управління Держводагентства зобов`язано здійснити оповіщення військовозобов`язаних, які перебувають на військовому обліку, у тому числі ОСОБА_1 , 1968 року народження. Цим розпорядженням передбачалось, особам зазначеним у ньому, вручити повістку про виклик на 05.08.2024 о 9:00 до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 відмовився від отримання повістки.

Факт відмови від повістки підтверджується актом відмови від повістки складений 26 липня 2024 року.

Зі змісту акту вбачається, що 26 липня 2024 року позивачу проголосили текст повістки, роз`яснивши обов`язок з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_2 о 9:00 05.08.2024. В акті зазначено, що причиною відмови від повістки, є загострення захворювання та необхідність оперативного втручання. Акт складений у присутності позивача, що підтверджує його підпис.

Наказом Басейного управління водних ресурсів річки Прип`ять від 25.07.2024 № 184-К Про увільнення від роботи 05.08.2024 року провідного інженера-гідротехніка Пулинської дільниці ОСОБА_1 увільнено від роботи. Позивач ознайомлений з наказом 26.07.2024 року.

5 серпня 2024 року ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 не прибув. Про причини неявки не повідомив.

У цей же день, відповідно до виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 67915725 ОСОБА_1 , він почав перебувати на амбулаторному лікуванні в КП Романівська районна лікарня Романівської селищної ради

Тимчасова непрацездатність тривала з 05.08.2024 по 14.08.2024.

07.08.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 надіслано звернення до ГУНП в Житомирській області щодо доставлення ОСОБА_1 до восьмого відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 .

03.09.2024 позивач був розшуканий та доставлений до восьмого відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 органами Національної поліції. У цей же день ОСОБА_1 була вручена повістка про виклик на розгляд справи про притягнення його до адміністративної відповідальності, цей факт підтверджується копією розписки про вручення повістки від 03.09.2024 з особистим підписом позивача.

Крім того, ОСОБА_1 надав 03.09.2024 пояснення, у яких зазначив «Я, ОСОБА_1 , 1968 року народження, відмовляюсь від повістки у зв`язку із захворюванням та необхідністю оперативного втручання».

Під час судового засідання представник позивача заявив, що позивачем 03.09.2024 до пояснення надавались докази перебування його на лікарняному з 05.08.2024 по 14.08.2024. Проте, доказів своїх слів не надав, тому суд сприймає критично цю заяву.

17.09.2024 ОСОБА_1 на розгляд справи про притягнення його до адміністративної відповідальності не прибув, доказів направлення відповідачу пояснень щодо поважності не прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 05.08.2024 не надсилав.

У цей же день начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 , винесена постанова №8/108 від 17.09.2024, якою на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 25500 грн.

Позивач вважає оскаржувану постанову незаконною та безпідставною, оскільки вона не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, так як відсутні докази вчинення адміністративного правопорушення, викладені у постанові події не відповідають фактичним обставинам. Також, позивач зазначив, що протиправної, винної дії чи бездіяльності, вказаної в оскаржуваній постанові, ним не вчинено, причини неявки 05.08.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_2 були поважними перебування на лікарняному.

За захистом свого порушеного права позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем при винесенні оскаржуваної постанови дотримано вимог КУпАП.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірно висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційних скаргах, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Положеннями ст. 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Положеннями ст. 280 КУпАП закріплено обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Як вбачається зі змісту ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе за наявності події адміністративного правопорушення та вини цієї особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами, на підставі своєчасного, всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи.

Статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 цього Закону громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються: перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк; смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).

Вимогами ст. 22 зазначеного Закону також закріплено, що у разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.

Таким чином, перебування позивача на амбулаторному лікуванні не позбавляє його обов`язку, відповідно до ч. 3 ст. 22 «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку», повідомити про свою неявку на зазначену дату та вказати причини неявки.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не дотримано цих вимог, а тому у відповідача були всі підстави для винесення оскаржуваної постанови. Зокрема, 17.09.2024 позивач на розгляд справи про притягнення його до адміністративної відповідальності не прибув, доказів направлення відповідачу пояснень щодо поважності не прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 05.08.2024 не надсилав. При цьому, сам факт перебування позивача на амбулаторному лікуванні без повідомлення уповноваженого, на винесення постанови, органу про неможливість прибути на визначену дату, не може бути визнаний підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Посилання апелянта на те, що відповідно до оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за невірною статтею, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дослідивши зміст оскаржуваної постанови судом встановлено, що така містить всі необхідні відомості, передбачені ст. 280 КУпАП, в тому рахунку вірно вказано санкцію статті, а саме, ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено факт вчинення позивачем інкремінованого йому правопорушення та надано до суду достатньо доказів в підтвердження правомірності свого рішення. Відповідач довів належними доказами факт вчинення позивачем зазначених в оскаржуваній постанові адміністративних правопорушень.

Таким чином, оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що судом першої інстанції було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві. Жодних нових доводів, які б вказували на порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.

Щодо інших доводів скаржника, зазначений у апеляційній скарзі, колегія суддів, згідно ч. 2 ст. 6 КАС України застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Зокрема, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Романівського районного суду Житомирської області від 21 січня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Матохнюк Д.Б. Граб Л.С.