Справа № 420/15286/24
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/15286/24

Категорія: 106000000 Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 29.07.2024 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до військової частини (далі в/ч) НОМЕР_1 про:

- визнання протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 31 липня 2020 року по 09 травня 2024 року;

- зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 31 липня 2020 року по 09 травня 2024 року;

- визнання протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати за період з 31 липня 2020 року по 09 травня 2024 року;

- зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 31 липня 2020 року по 09 травня 2024 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що 09 травня 2024 року відповідачем на виконання рішення суду по справі №420/22996/23 було виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 89 074,53 грн. Однак, військовою частиною не було нараховано та не виплачено середнього заробітку за час несвоєчасної виплати грошової індексації, що є, на її думку, протиправним, а тому має бути порушено питання відповідальності відповідача за затримку розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення, яке врегульовано приписами ст. ст. 116, 117 КЗпП України. Також вважає, що у неї виникло право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що відповідно до частини першої ст. 233 КЗпП працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 у відшкодуванні ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку фактичного розрахунку при звільненні, проведеного 09 травня 2024 року.

Стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку фактичного розрахунку за 183 календарні дні затримки в розмірі 101 938,80 грн з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, сторони подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування поданої скарги апелянт наполягає на порушенні позивачем строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористалася.

В апеляційній сказі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 31 липня 2020 року по 09 травня 2024 року, та прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

На думку апелянта, право на отримання компенсації відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати" не постановлено у залежність від порядку виплати доходів, то позивач має право на компенсацію втрати частини своїх доходів у зв`язку з невчасною виплатою компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Відповідач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг сторін, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31 липня 2020 року №161 старшого лейтенанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас та з 31 липня 2020 року виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.

Відповідно до постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2024 року набрало законної сили рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року у справі № 420/22996/23, яким:

- визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у неповному обсязі за період з 01 березня 2018 року по 31 липня 2020 року включно;

- зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 липня 2020 року включно відповідно до приписів абз.4,6 п.5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 та здійснити доплату донарахованих сум індексації грошового забезпечення з урахуванням правової позиції суду у рішенні.

На виконання цього рішення, 09 травня 2024 року в/ч виплатила на користь позивача індексацію грошового забезпечення в сумі 89 074,53 грн.

Вважаючи, що несвоєчасний розрахунок при звільненні надає право на отримання середнього заробітку за час затримки, та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу, в частині задоволених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача виник обов`язок щодо сплати позивачу відшкодування у вигляді середнього заробітку відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України, у зв`язку з тим, що спір вирішено на користь позивача.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати, суд першої інстанції виходив з того, що середній заробіток за затримку фактичного розрахунку не є заробітною платою у розумінні законів України "Про оплату праці", "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг колегія суддів зазначає наступне.

Так, ч.2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-XII), у ч.1 ст. 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За приписами ст. 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.2 ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст. 2 Закону №2011-XII).

Відповідно до абз.1 та 3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (дія якого відповідно до ч. 3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Приписами ч.1 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Ураховуючи, що настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, пов`язане з наявністю таких юридично значимих обставин, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, і обставини невиконання відповідачем відносно позивача вимог ст. 116 КЗпП України підтверджена рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року у справі № 420/22996/23, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у в/ч НОМЕР_1 обов`язку сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги відповідача (в/ч НОМЕР_1 ) на порушення строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За загальним правилом, строк для звернення до адміністративного суду обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Щодо моменту, коли позивач мав дізнатися про порушення своїх прав, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 сформувала висновки, що за змістом ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Таким чином, настання відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, пов`язане з наявністю таких юридично значимих обставин, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем проведено 09 травня 2024 року.

Отже, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом у травні 2024 року, то вона не пропустила місячний строк звернення до адміністративного суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 не знайшли свого підтвердження, підстав для скасування рішення суду з частині задоволення позовних вимог не вбачається.

Щодо висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно вимог ст. 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі Закон №2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст. 2 Закону №2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема: заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян.

Статтями 3, 4, 7 Закону № 2050-III передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Згідно п.п. 2-5, 8 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі Порядок №159), компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян.

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом.

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Аналіз норм ст.ст. 1, 2, 4 Закону №2050-ІІІ та Порядку №159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання у разі порушення встановлених строків виплати доходу громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості.

Відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні ст. 7 Закону № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.

Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами ст.ст. 2-4 Закону №2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись органом у місяці, в якому проведено виплату заборгованості, відповідно, невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом №2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням, вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 квітня 2024 року по справі №380/560/8194/20, у якій суд касаційної інстанції відступив від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року, від 17 листопада 2021 року, від 27 липня 2022 року, від 11. Травня 2023 року (справи №№240/186/20, 460/4188/20, 460/783/20, 460/786/20).

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в постанові від 02 квітня 2024 року у справі№ 560/8194/20 сформулював такі висновки, зокрема:

- нарахування і виплата компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строку їх виплати проводиться у чітко визначений Законом №2050-ІІІ строк у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, тому особі, права якої порушені невиконанням обов`язку нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, достовірно відомо про час та розмір виплаченої заборгованості, при цьому, така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про розмір належної до виплати компенсації, порядок її нарахування і підстави виплати/невиплати;

- з першого дня наступного місяця після отримання заборгованості за попередні періоди особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів і з цього дня починається перебіг строку звернення з позовом до суду;

- отримання листа від органу у відповідь на заяву не змінює час, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить про час, коли особа почала вчиняти активні дії щодо реалізації свого права на отримання компенсації у позасудовому чи судовому порядку, відповідно, з вказаної дати не може розпочинатись відлік строку звернення з позовом до суду.

Ураховуючи наявність факту несвоєчасної виплати позивачу суми індексації грошового забезпечення колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення по дату фактичної виплати заборгованості.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 у відповідній частині підлягають задоволенню.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині відмови у задоволенні позовних вимог, судова колегія, керуючись п.4 ч.1 ст. 317 КАС України вважає необхідним, скасовуючи рішення суду першої інстанції у відповідній частині, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 повному обсязі.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст. 315, ст. 316, п.4 ч.1 ст. 317, ст.ст. 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року скасувати.

Ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місце знаходження: АДРЕСА_1 ) у відшкодуванні ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) середнього заробітку за затримку фактичного розрахунку при звільненні, проведеного 09 травня 2024 року.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місце знаходження: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за затримку фактичного розрахунку за 183 календарні дні затримки в розмірі 101 938,80 грн (сто одна тисяча дев`ятсот тридцять вісім гривень 80 копійок), з урахуванням обов`язкових відрахувань.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місце знаходження: АДРЕСА_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати за період з 31 липня 2020 року по 09 травня 2024 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місце знаходження: АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 31 серпня 2020 року по 09 травня 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 12 березня 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.