Справа № 398/662/25
Суддя: Шинкаренко І. П.
Дата ухвалення: 2025-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №: 398/662/25
Провадження №: 2-а/398/44/25
РІШЕННЯ

Іменем України

"10" березня 2025 р. м. Олександрія

Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Шинкаренко І.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

ВСТАНОВИВ

Адвокат Гулий А.В., який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , подав до суду позов до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 3978767 від 31 січня 2025 року. В обґрунтування позову вказав, що 31 січня 2025 року працівники поліції склали на ОСОБА_1 постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія ЕНА № 3978767 від 31 січня 2025 року. Зі слів поліцейських, вони зупинили автомобіль, яким керував ОСОБА_2 причиною зупинки, стало те, що водій керував транспортним засобом обладнаним засобами пасивної безпеки та був непристебнутий ременем безпеки. Чим порушив п. 2.3 (в) ПДР. Вважає, що причин для винесення вказаної постанови не було, оскільки автомобіль позивача був припаркований на автозаправній станції за адресою: вул. Гетьмана Мазепи, 16, а сам позивач перебував в магазині, який знаходиться на території АЗС. Після того, як ОСОБА_2 повернувся до машини, він побачив, що біля неї стоять працівники поліції та спілкуються з пасажиром. На запитання поліцейських про те, хто являється водієм даного транспортного засобу, вказав на себе. Працівники поліції звинуватили позивача у тому, що він під час руху не був пристебнутий паском, що не відповідає дійсності і позивач категорично це заперечив, вимагав надати докази порушення. Факт керування транспортним засобом з не пристебнутим паском безпеки поліцейськими не було доведено. Тому подальші дії з приводу витребування в нього посвідчення водія, страховки на автомобіль, технічного паспорту та пропозиції пройти тест на драгері вважає незаконними та безпідставні, оскільки не було доведено навіть чи був позивач пристебнутий чи ні, та не зафіксовано факту керування позивачем транспортним засобом взагалі.

Вказану постанову вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки працівником поліції не встановлені фактичні обставини справи, не зібрано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів вчиненого порушення. Крім того, просить покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору та витрат на правову допомогу.

Ухвалою судді Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області від 17 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

21 лютого 2025 року через систему «Електронний суд» представник відповідача ГУНП в Кіровоградській області подав до суду відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав, вказав, що оскаржувана постанова винесена згідно чинного законодавства. Позивач керував транспортним засобом, номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Гетьмана Мазепи, 16, в м. Олександрії Кіровоградської області, та під час руху був не пристебнутим ременем пасивної безпеки, чим порушив п.п. 2.3. (в) ПДР України. За таких обставин просить відмовити у задоволенні позову.

24 лютого 2025 року Олександрійський РВП ГУНП в Кіровоградській області подав до суду відеозапис з нагрудних камер патрульних поліції щодо обставин вчинення позивачем правопорушення та складання оскаржуваної постанови про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від учасників справи не надходили.

За таких обставин, суд вирішує справу без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що відносно ОСОБА_1 31 січня 2025 року інспектором Олександрійського РВП ГУНП в Кіровоградській області старшим лейтенантом поліції Оніщенком С.О. винесена постанова серії ЕНА № 3978767 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, а саме 31 січня 2025 року о 20 год. 37 хв. в м. Олександрії по вул. Гетьмана Мазепи, 16, ОСОБА_2 керував транспортним засобом, номерний знак НОМЕР_1 , обладнаним засобами пасивної безпеки та був непристебнутий ременем безпеки, чим порушив п. 2.3. (в) ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП, на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Згідно з ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст.ст. 75, 76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідачем, в порушення свого обов`язку, передбаченого ч. 2 ст. 77 КАС України не надано доказів, що підтверджували б факт вчинення позивачем вказаного правопорушення, зокрема факту доказів того, що станом на 31 січня 2025 року позивач керуючи транспортним засобом обладнаним засобами пасивної безпеки не був пристебнутий ременем безпеки .

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведеним конституційним положенням кореспондує частина перша статті 8 Закону України «Про Національну поліцію».

Пунктом 8 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до ч. 5 ст. 121 КУпАП порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 2.3 (в) ПДР України передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними та не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів .

Приписами підпункту (а) пункту 2.4 Правил дорожнього руху встановлено, що на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Відповідно до ст.35 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено вичерпний перелік можливих підстав для зупинення транспортного засобу. Відповідно поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: 1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху: 2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу; 3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення; 4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку; 5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути; 6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод; 7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху; 8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху; 9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв; 10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту; 11) якщо є наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених.

Частиною 9 статті 15 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.

Статтею 251КУпАП обумовлено, що орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, що притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо.

З доводів, зазначених представником позивача у позовній заяві, позивач заперечує факт керування ним транспортним засобом, безпідставність вимоги поліцейського до водія пред`явити посвідчення водія, а також відсутність підстав про притягнення до відповідальності позивача за ч. 5. ст. 121 КУпАП.

Разом з тим, згідно з дослідженим судом відеозапису з диску, долученого до матеріалів справи, зафіксовано як працівники поліції на службовому автомобілі їдуть позаду автомобіля та, після зупинки останнього, працівниками поліції у зв`язку із наявними підставами порушення водієм ПДР, а саме, керування транспортним засобом, на якому не працював задній правий світловий сигнал, опитано спочатку пасажира автомобіля, потім ОСОБА_1 , який повідомив працівникам поліції, що саме він керував вказаним транспортним засобом, та вживає заходи щодо усунення несправності світлового сигналу, а також добровільно погоджується пройти тест на стан алкогольного сп`яніння.

Надалі в ході спілкування працівників поліції із ОСОБА_3 , останній пройшов тест на стан алкогольного сп`яніння, після чого патрульний повідомив, що відносно ОСОБА_1 буде складено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності відповідно до ч. 5 ст. 121 КУпАП через порушення водієм п. 2.3. (в) ПДР України, а також протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Після документального оформлення вказаних правопорушень ОСОБА_2 висловив свої заперечення про притягнення його до відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП та наполягав на наданні доказів цьому, однак працівники поліції лише словесно озвучували склад адміністративного правопорушення та запропонували надати пояснення в суді.

Працівниками поліції належним чином не задокументовано факт адміністративного правопорушення за ч. 5 ст. 121 та не пред`явлено для перегляду/дослідження ані особі яка притягується до адміністративної відповідальності, ані суду.

Отже, факт порушення позивачем ПДР України, зокрема, керування ним транспортним засобом будучи непристебнутим ременем безпеки, не доведено належними і допустимими доказами.

В той же час судом встановлено, що вимога поліцейського пред`явити посвідчення водія стала наслідком виявлення технічної несправності зовнішніх світлових приладів транспортного засобу, що перебував під керуванням ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 26 квітня 2018 року у справі №338/1/17, оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

До цього ж у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 липня 2020 у справі № 463/1352/16-а зазначено, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності,

Поліцейський, як суб`єкт владних повноважень, використовуючи свої повноваження, повинен був належним чином кваліфікувати дії позивача та зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення та спростували свідчення позивача, однак такі докази в матеріалах справи відсутні.

Оскільки доказів того, що ОСОБА_2 вчинив адміністративне правопорушення суду не надано, не враховано пояснень позивача, який свою вину не визнав, та просив надати докази факту вчинення ним правопорушення, суд, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи презумпцію невинуватості, закріплену КУпАП та Конституцією України, дійшов до висновку про недоведеність наявності в діях позивача складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 121 КУпАП, за яке позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, внаслідок чого позов підлягає задоволенню, а постанова скасуванню.

За правилами п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Щодо відшкодування понесених позивачем судових витрат суд, зазначає наступне.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки адміністративний позов задоволено на користь позивача, та враховуючи те, що останнім здійснена сплата судового збору у розмірі 484 грн 48 коп, вони підлягають стягненню на користь позивача, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, як юридичної особи та головного розпорядника бюджетних коштів.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає таке.

За змістом частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктами 6, 7 статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Приписами ч.5 ст. 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, до позовної заяви в якості доказів витрат на правничу допомогу представником позивача - адвокатом Гулим А.В. додано: ордер від 10 лютого 2025 року; попередній розрахунок суми судових витрат та детальний опис наданих послуг від 10 лютого 2025 року.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що заявлені позивачем до відшкодування судові витрати в сумі 1 000,00 грн є співмірними зі складністю цієї справи і наданим адвокатом обсягом послуг.

Таким чином, суд дійшов до висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 1000,00 грн.

Керуючись ст. 5, 9, 77, 139, 242-246, 268, 286 КАС України, суд

УХВАЛИВ

Позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову інспектора Олександрійського РВП ГУНП в Кіровоградській області старшого лейтенанта поліції Оніщенка Сергія Олександровича серії ЕНА № 3978767 від 31 січня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП та закрити провадження по справі.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Кровоградській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по справі в сумі 1484 (одна тисяча чотириста вісімдесят чотири) грн 48 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 10 березня 2025 року.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ;

представник позивача: адвокат Гулий Андрій Васильович, РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: Кіровоградська область, м. Олександрія, вул. Софіївська, 27;

відповідач: Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області, , адреса місцезнаходження: м. Кропивницький, вул. В. Чміленка, буд. 41.

Суддя І.П. Шинкаренко