Справа № 280/9707/24
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2025-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 березня 2025 року м. Дніпросправа № 280/9707/24
(суддя Новікова І.В., м. Запоріжжя)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року у справі №280/9707/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17 жовтня 2024 року звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області згідно з яким просить:

- визнати, що позивач, як представник дискримінуємої групи - громадян України, євреїв та не євреїв, асоційованих з ними, виїхавших на ПМП в Ізраїль, знаходиться в ситуації прямої дискримінації, по відношенню до інших пенсіонерів, щодо виключення її з кола осіб яким відповідач зобов`язаний проводити індексацію, масові перерахунки та встановлювати доплати та надбавки до пенсії, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а дії відповідача що призвели до цієї дискримінації, та бездіяльність відповідача щодо недотримання принципу недискримінації у своїй діяльності протиправними;

зобов`язати відповідача:

негайно припинити дискримінацію - включити позивачку до кола осіб, яким відповідач проводить індексацію, масові перерахунки та доплати та надбавки до пенсії, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

нарахувати та виплатити позивачці майнову шкоду в сумі 334197,90 грн. (триста тридцять чотири тисячі сто дев`яносто сім гривень 90 коп.) грн. та моральну шкоду в сумі 100,000 (сто тисяч гривень) грн.;

здійснити перерахунок пенсії позивачки з 04.01.2018 року відповідно до статей 27, 28 та частин 2, 3 статті 42, пунктів 4-1, 4-3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 01.04.2020 №251 та від 20 лютого 2019 р. №124 "Питання проведення індексації пенсій у 2019 році", в чинній редакції на момент виконання судового рішення, та здійснити виплату різниці з вирахуванням виплаченої майнової та моральної шкоди та сплачених сум відповідачем, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач безпідставно застосував до позивачки такі самі протиправні прямі дискримінаційні заходи, які прописані в повідомленні Директора департаменту пенсійного забезпечення ПФУ г-на Машкіна від 17.02.2015 року № 4626/02-40, адресованому всім начальникам головних управлінь Пенсійного фонду України, а саме відновляти виплату пенсії в розмірі, визначеному на дату припинення виплати пенсії, без проведення перерахунків індексації (ч.2 ст.42 Закону 1058) та без проведення перерахунків пенсії в мінімальному розміру (ч.3 ст. 42 Закону 1058). Запровадження окремого порядку стосовно дискримінуємої групи, а саме виключення позивача з кола осіб, яким відповідач зобов`язаний проводити автоматично масові перерахунки пенсії призводять до позбавлення конституційного права позивача, як представниці дискримінуємої групи на отримання пенсії в належному розмірі. Внаслідок цього, позивач - громадянка України, як представниця дискримінованої групи, на відміну від інших громадян України, знаходиться у значно гіршому становищі та змушена докладати значних зусиль, витрачати значний період часу та нести значні витрати, вимагаючи визнати протиправними дії відповідача та виконання вимог закону, в тому числі щодо проведення підвищення та перерахунку пенсій, що є обов`язком відповідача. В результаті допущеної дискримінації по відношенню до позивача, відповідач істотно погіршує її майновий стан в порівнянні з пенсіонерами, які проживають в Україні та спричинив майнову шкоду в сумі 334197,90 грн та моральну шкоду в сумі 100000 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року позов задоволено частково.

Суд, визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не проведення ОСОБА_1 перерахунків пенсії, у тому числі не встановлення індексацій, доплат та надбавок до пенсії, та не проведення масових перерахунків, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 04.01.2018 відповідно до статей 27, 28 та частин 2, 3 статті 42, пунктів 4-1, 4-3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 01.04.2020 №251 та від 20 лютого 2019 р. №124 «Питання проведення індексації пенсій у 2019 році», з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні іншої частини позову відмовив. Рішення суду мотивовано тим, що дії відповідача щодо встановлення позивачу пенсії в розмірі 1777,64 грн. довічно є очевидно протиправними та такими, що прямо суперечить вимогам чинного законодавства України. Також, суд зазначив про те, що з позовної заяви встановлено, що сума 334197,90 грн. не є майновою шкодою, оскільки така сума визначена представником позивача, як різниця між розміром пенсії, який визначено органом ПФУ 1777,64 грн. та розміром пенсії, який на думку представника позивача має отримувати позивачка 4125,90 грн. Крім того, позивачем не доведено тієї обставини, що у зв`язку із неправильним розрахунком її пенсії їй було задано моральну шкоду в сумі 100000 грн, у зв`язку з чим суд відмовляє у стягнені моральної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач оскаржив його в апеляційному порядку з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а також неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач безпідставно застосував до позивача такі самі протиправні прямі дискримінаційні заходи, які прописані в повідомленні Директора департаменту пенсійного забезпечення ПФУ г-на Машкіна від 17.02.2015 року № 4626/02-40, адресованому всім начальникам головних управлінь Пенсійного фонду України, а саме відновляти виплату пенсії в розмірі, визначеному на дату припинення виплати пенсії, без проведення перерахунків індексації (ч.2 ст.42 Закону 1058) та без проведення перерахунків пенсії в мінімальному розміру (ч.3 ст. 42 Закону 1058). В результаті дискримінації з боку відповідача, позивач, не дивлячись на гарантоване їй конституційне право на пенсію як «майнове право», до сьогоднішнього дня все ще позбавлена можливості володіти, користуватися та розпоряджатися своєю пенсією, в розмірі визначеному в Закону №1058, що істотно погіршує майновий стан в порівнянні з пенсіонерами, що проживають в Україні.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач оскаржив його в апеляційному порядку з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а також неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що нарахування пенсії ОСОБА_1 з 04.01.2018 по 31.08.2023 здійснювалось на поточний рахунок, відкритий у банківській установі, зазначеній в матеріалах її пенсійної справи, вчасно та в повному обсязі згідно з вимогами чинного законодавства. Виплату пенсії позивача було призупинено з 01.09.2023 року. Подальше звернення про призначення/перерахунок пенсії з моменту призначення до територіального органу Пенсійного фонду України відбулось 18.07.2024 року через представника позивача в рамках Закону №393 разом із наданням сканованої копії заяв на ім`я ОСОБА_1 . На звернення представника позивача від 18.07.2024, відповідачем надано відповідь від 14.08.2024 № 0800-0202-8/71078, в якій зазначено, що після звернення позивача до органу Пенсійного фонду України з відповідною заявою та надання оригіналів необхідних документів, визначених Порядком № 22-1, та Постановою №1596, можливо буде повернутись до питання виплати пенсії. При цьому, призначення, чи перерахунок пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних із встановленням особи, що звернулася за призначенням або поновленням пенсії та наявність визначеного переліку документів. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 06.02.2018 у справі № 723/2676/14-а. Оскільки заява про перерахунок пенсії не була подана позивачем до відповідача, у визначеному законом порядку, то і для перерахунку пенсії позивачу немає законних підстав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.07.2018 по справі №0840/2729/18 зобов`язано Мелітопольське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок розміру та поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 04.01.2018 року, як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням заробітної плати для обчислення пенсії та всього стажу, зазначеного у трудовій книжці, з індексацією пенсії відповідно до ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.29-33).

Рішенням №08 від 03.12.2018 року на підставі рішення суду здійснено перерахунок та нарахування пенсії позивачу, розмір пенсії з надбавками становив 1783,49 грн (а.с.34).

Правомірність бездіяльності відповідача щодо не здійснення індексації, масових перерахунків та встановлення доплат та надбавок до пенсії, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 04.01.2018 року у зв`язку з дискримінацією позивача та відшкодування моральної та матеріальної шкоди є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відповідно до статі 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розмір пенсії за віком визначається за формулою: П = Зп ? Кс, де: П - розмір пенсії, у гривнях; Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях; Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону.

За бажанням застрахованої особи частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, - відповідно до цього Закону.

При цьому частина розміру пенсії за віком, обчислена за раніше діючим законодавством, не може перевищувати максимальних розмірів пенсій, визначених законом для відповідних категорій пенсіонерів, та не може бути нижчою, ніж розмір трудової пенсії за віком з урахуванням цільової грошової допомоги на прожиття, що діяли на день набрання чинності цим Законом.

Розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.

Статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.

За кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш як на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком, передбаченого абзацом першим цієї частини. Наявний в особи понаднормовий страховий стаж не може бути обмежений.

З 1 січня 2018 року для осіб, які досягли віку 65 років, мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі 40 відсотків мінімальної заробітної плати, визначеної законом про Державний бюджет України на відповідний рік, але не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

За наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено абзацом першим частини першої цієї статті, мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі, пропорційному до наявного страхового стажу, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Для пенсій, призначених після 1 січня 2018 року, мінімальний розмір пенсії за віком, передбачений абзацом першим цієї частини, виплачується після досягнення особою віку 65 років. До досягнення цього віку таким особам може бути призначена державна соціальна допомога на умовах і в порядку, визначених Законом України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям".

Мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами першою - третьою цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.

При визначенні мінімального розміру пенсії за віком та збільшенні мінімальної пенсії за віком, передбачених абзацами першим і другим частини першої, частинами другою і третьою цієї статті, до страхового стажу не враховується період, за який проведено одноразову сплату єдиного внеску відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Різниця між розміром пенсії, обчисленим відповідно до абзаців першого і третього частини першої, частини третьої цієї статті, та розміром пенсії, обчисленим відповідно до статті 27 цього Закону, фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного станом на 01.01.2018 року становив 1373 грн.

Розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018 року становив 3723 грн, при цьому 40 відсотків від зазначеної суми становило 1489,20 грн.

Як вбачається з рішення №08 від 03.12.2018 року відповідачем позивачу здійснено перерахунок та нарахування пенсії, розмір пенсії, який з надбавками становив 1783,49 грн (а.с.34).

Враховуючи положення статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відомості зазначені у рішенні №08 від 03.12.2018 року, суд апеляційної інстанції вважає, що у спірних відносинах відсутнє порушення з боку відповідача вимог ст. 27, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до частин 2, 3 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для забезпечення індексації пенсії щороку з 1 березня проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, щороку збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

У разі відсутності дефіциту коштів Пенсійного фонду для фінансування виплати пенсій у солідарній системі розмір щорічного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, передбачений абзацом другим цієї частини, може бути збільшений, але не повинен перевищувати 100 відсотків показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

Розмір та порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за рішенням Кабінету Міністрів України з урахуванням мінімального розміру збільшення, визначеного абзацом другим цієї частини.

Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону. Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

Пунктами 4-1, 4-3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що для осіб, яким пенсія призначена до набрання чинності Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», крім тих, яким після набрання чинності зазначеним Законом здійснювався перерахунок пенсії з урахуванням заробітної плати за періоди страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії:

мінімальний розмір пенсії за віком, передбачений абзацом першим частини першої статті 28 цього Закону, встановлюється за наявності у чоловіків 25 років, а у жінок 20 років страхового стажу;

збільшення пенсії, передбачене абзацом другим частини першої статті 28 цього Закону, встановлюється за кожний повний рік страхового стажу понад 25 років чоловікам і 20 років жінкам.

Пенсії, призначені відповідно до цього Закону до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», з 1 жовтня 2017 року перераховуються із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1 %.

При здійсненні перерахунку пенсій відповідно до абзацу першого цього пункту використовується розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, установлений на 1 грудня 2017 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», збільшений на 79 гривень.

Як вбачається з рішення №08 від 03.12.2018 року, останні перерахунок пенсії позивача здійснено з 01.01.2004 року (а.с.34).

Викладені обставини свідчать про те, що після поновлення позивачу виплати пенсії, перерахунок пенсії у відповідності до вимог пункту 4-3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та щорічна індексація пенсії передбачена статтею 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачу не здійснювалася.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач зобов`язаний здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 04.01.2018 відповідно статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пункту 4-3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням раніше виплачених сум.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату позивачу пенсії з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, оскільки згідно з положеннями частини другої статті 46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20.04.2021 у справі №160/9175/18, від 18.05.2022 у справі №380/7800/20, від 16.03.2023 у справі №420/7835/19, від 24 січня 2024 року у справі №810/820/18.

Щодо зазначення судом першої інстанції про те, що перерахунок пенсії позивача відповідач має здійснити відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 01.04.2020 №251 та від 20 лютого 2019 р. №124 «Питання проведення індексації пенсій у 2019 році», суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що перерахунок пенсії позивача за зазначеними постановами КМУ можливий не з 04.01.2018 року, а виключно після введення в дію постанови Кабінету Міністрів України від 01.04.2020 №251 та постанови Кабінету Міністрів України від 20 лютого 2019 р року №124. При цьому, зазначені обставини не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції не позбавлений права роз`яснити резолютивну частину свого рішення у разі виникнення труднощів з її виконання.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає такими, що не впливають на правильність вирішення цієї справи доводи відповідача про те, що виплату пенсії позивача було призупинено з 01.09.2023 року, оскільки зазначені доводи не впливають на правовідносини, що виникли у період з 04.01.2018 року по 01.09.2023 року.

Стосовно доводів скаржника щодо дискримінації по відношенню до позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 6 вересня 2012 року №5207-VI прямою дискримінацією є ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

У контексті вказаного питання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що однаковий підхід до визначення порядку призначення пенсії, переведення з одного на інший вид пенсії, поновлення раніше призначеної пенсії (в частині переліку необхідних документів, зокрема, щодо посвідчення особи заявника) відповідає принципу рівності та заборони дискримінації, передбаченого Конституцією України (частина друга статті 24 Конституції України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 14) та КАС України (пункт 7 частини другої статті 2).

Прийняття територіальним органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії, переведення з одного виду на інший або поновлення раніше призначеної пенсії само собою не може бути ознакою дискримінації або зловживання дискреційними повноваженнями, водночас таке рішення може бути предметом перевірки під час розгляду справи адміністративним на відповідність критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України, а саме чи прийняте таке рішення: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як зазначено Конституційним Судом України в Рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012, рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 1), ратифікованих Україною та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7). Гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права щодо дискримінації по відношенню до позивача, не знайшли свого підтвердження.

Щодо вимог позивача в частині відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 334197,90 грн та моральної шкоди у розмірі 100000 грн, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із статтею 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставинами справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Однак, позивачем таких доказів суду не надано.

Виходячи з доводів позивача, колегія суддів вважає їх недостатніми та скаржником не доведено наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди, як не надано доказів понесення матеріальної шкоди у заявленому до відшкодування розмірі.

Також, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.

Під час розгляду справи суд першої інстанції дослідив та правильно вирішив усі основні питання віднесені на його розгляд та аргументи позивача та відповідача, тому підстав для повторного вирішення цих аргументів у зв`язку з їх викладенням в апеляційних скаргах немає, а всі інші аргументи апеляційних скарг не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують висновки суду викладені в оскарженому рішенні.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів зробила висновок про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарги, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 1 частини 1 статті 315, пунктами 3,4 статті 317, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року у справі №280/9707/24 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 11 березня 2025 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва