Справа № 600/1848/24-а
Суддя: Маренич Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/1848/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маренича І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " щодо не звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України "Про національну поліцію";

- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " № 66 від 04.12.2023 року;

- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " № 559 о/с від 01.04.2024 року;

- зобов`язати Департамент поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України "Про національну поліцію".

В обґрунтуванні позовних вимог зазначено, що позивач перебував на службі у Національній поліції України, а саме у Департаменті поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " на посаді рядового поліцейського. Позивач звертався до відповідача із рапортами щодо його звільнення зі служби в поліції за власним бажанням (у зв`язку із погіршенням морально-психологічного стану та стану здоров`я, а також у зв`язку із недотриманням Національною поліцією умов та порядку виплати гарантованого утримання, не належним матеріально-технічним забезпеченням) за пунктом 1 частини 1 статті 77 Закону України "Про національну поліцію", однак такі рапорти, на думку позивача, безпідставно були залишені відповідачем без задоволення.

Разом з тим, незважаючи на викладене, відповідач звільнив позивача зі служби на підставі пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України "Про національну поліцію" - у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, застосованого за результатами проведеного службового розслідування.

Позивач звертав увагу, що службове розслідування було проведено з порушенням вимог чинного законодавства, а встановлені дисциплінарною комісією обставини фактично не відповідають дійсності, що призвело до протиправного звільнення позивача зі служби у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення.

З огляду на викладене, позивач просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що всупереч вимогам підпункту "ж" пункту 63 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114, у поданих рапортах позивач не зазначив поважні причини, передбачені постановою Кабінету Міністрів України №413, які б слугували підставою для звільнення зі служби за власним бажанням. Крім того, відповідач наголошував, що у рапорті позивач просив звільнити його з конкретної дати, однак така дата звільнення, виходячи із дискреційних повноважень відповідача, не була погоджена позивачу. Таким чином, відповідач вважає, що подані позивачем рапорти про звільнення зі служби за власним бажанням згідно пункту 1 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» були розглянуті згідно вимог чинного законодавства.

Також відповідач зазначив, що службове розслідування відносно позивача було проведено згідно вимог чинного законодавства та з урахуванням всіх обставин, що стосувалися вчиненого дисциплінарного правопорушення, а відтак позивача правомірно звільнено зі служби у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби.

Враховуючи викладене, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому вказував про безпідставність доводів відповідача, викладених у відзиві, а тому просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких вкотре наголошував на правомірності розгляду поданих позивачем рапортів про звільнення, а також зазначав про належне проведення службового розслідування, за результатами чого позивача правомірно звільнено зі служби у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення.

Дослідивши письмові докази судом встановлено наступне.

Позивач проходив службу у Національній поліції на посаді поліцейського взводу №4 роти №4 штурмового батальйону №1 (Луганськ-1 імені Героя України ОСОБА_2 ) полку управління поліції особливого призначення №3 ДПОП «ОШБ «Лють».

18.08.2023 позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення зі служби в Національній поліції України за власним бажанням згідно пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Листом від 04.09.2023 №4821/05/59/02-2023 відповідач проінформував позивача про умови його звільнення зі служби за власним бажанням згідно Закону України «Про національну поліцію» та із врахуванням приписів Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

06.10.2023 позивач знову звернувся до відповідача із рапортом, в якому наполягав на звільненні зі служби за власним бажанням згідно пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». При цьому, керуючись пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ просив звільнити його з визначеної дати 20.10.2023. Також у рапорті позивач вказував про поважність причин, що унеможливлюють продовжувати службу, а саме: у зв`язку із погіршенням морально-психологічного стану та стану здоров`я, а також у зв`язку із недотриманням Національною поліцією умов та порядку виплати гарантованого утримання, не належним матеріально-технічним забезпеченням підрозділу.

Листом від 25.10.2023 №404/59/02-2023 позивача проінформовано, що ДПОП «ОШБ «Лють» надав відповідь щодо звільнення зі служби в поліції листом від 04.09.2023 №4821/05/59/02-2023.

Наказом управління поліції особливого призначення №3 ДПОП «ОШБ «Лють» Національної поліції України від 16.10.2023 №386 «Про призначення службового розслідування» наказано призначити службове розслідування у формі письмового провадження за фактом можливого порушення службової дисципліни поліцейським взводу №4 штурмового батальйону №1 (Луганськ-1 імені Героя України ОСОБА_2 ) полку управління поліції особливого призначення №3 ДПОП «ОШБ «Лють» рядовим поліції ОСОБА_1 .

Згідно висновку службового розслідування, проведеного за фактом можливого порушення службової дисципліни працівником УПОП №3 ДПОП «ОШБ «Лють» від 23.11.2023, затвердженого т.в.о. начальника управління поліції особливого призначення №3 ДПОП «ОШБ «Лють» Національної поліції України, дисциплінарна комісія дійшла вважала за необхідне застосувати до поліцейського взводу №4 штурмового батальйону №1 (Луганськ-1 імені Героя України Сергія Губанова) полку управління поліції особливого призначення №3 ДПОП «ОШБ «Лють» рядового поліції ОСОБА_1 за порушення службової дисципліни, що виразилось у самовільному залишенні пункту тимчасової дислокації у Донецькій області і відсутності на службі без поважних причин у період з 12:00 17.10.2023 до 18:00 18.10.2023, дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції

Наказом ДПОП «ОШБ «Лють» Національної поліції України від 04.12.2023 №66 «Про застосування до поліцейського взводу №4 роти №4 штурмового батальйону №1 (Луганськ-1 імені Героя України ОСОБА_2 ) полку управління поліції особливого призначення №3 ДПОП «ОШБ «Лють» рядового поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення» наказано за вчинення дисциплінарного проступку застосувати до поліцейського взводу №4 роти №4 штурмового батальйону №1 (Луганськ-1 імені Героя України ОСОБА_2 ) полку управління поліції особливого призначення №3 ДПОП «ОШБ «Лють» рядового поліції ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.

Наказом ДПОП «ОШБ «Лють» Національної поліції України від 04.04.2024 №559 о/с «По особовому складу» відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за підпунктом 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) частини 1 статті 77 поліцейського взводу №4 роти №4 штурмового батальйону №1 (Луганськ-1 імені Героя України ОСОБА_2 ) полку управління поліції особливого призначення №3 ДПОП «ОШБ «Лють» рядового поліції ОСОБА_1 .

Судом також досліджувалися матеріали службового розслідування, що містяться у матеріалах справи.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо звільнення зі служби в поліції за власним бажанням та із звільненням у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався та на момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні триває.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі-Закон №580).

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 59 Закону №580 служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Приписами частини першої статті 60 Закону №580 визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Підстави для звільнення зі служби в поліції визначені статтею 77 Закону №580.

Так, пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580 визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Згідно з частинами другою та третьою статті 77 Закону №580 днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Пунктом 4 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580 передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення), яке є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, та на час виникнення спірних правовідносин є чинним.

Згідно з підпунктом «ж» пункту 63 Положення особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до підпункту «ж» пункту 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Пунктом 68 Положення визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Суд зазначає, що до спірних правовідносин застосовуються приписи пункту 68 Положення №114 як спеціального нормативно-правового акта у питанні регулювання терміну попередження позивачем про звільнення за власним бажанням, який, на відміну від КЗпП України, становить не два тижні, а три місяці.

Так, з аналізу пункту 68 Положення №114 випливає, що про припинення служби в поліції за власним бажанням працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт. Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим статусом працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15.02.2021 у справі №160/3607/19, від 14.01.2021 у справі №822/1093/18, від 05.02.2020 у справі №819/744/16 та від 31.01.2024 у справі №520/16737/21.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, з вищенаведеного слідує, що поліцейський може бути звільнений зі служби в поліції за власним бажанням раніше, ніж за три місяці після подачі ним відповідного рапорту про звільнення, за умовами наявності домовленості між ним та керівництвом.

Така домовленість полягає з одного боку в зазначенні поліцейським у рапорті конкретної дати, з якої він має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, а з іншого - у згоді уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Суд зазначає, що у рапорті позивача від 18.08.2023 відсутнє посилання на конкретну дату, з якої позивач бажає бути звільнений зі служби в поліції за власним бажанням, а також не зазначено про наявність поважної причини для звільнення зі служби.

Таким чином, відповідач листом від 04.09.2023 №4821/05/59/02-2023 фактично проінформував позивача про умови його звільнення зі служби за власним бажанням згідно норм Закону України «Про національну поліцію» із врахуванням приписів Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Разом з тим, у позовній заяві вказано, що з наданого рапорту від 06.10.2023 вбачається, що позивач зазначив поважні причини, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, а саме: погіршенням морально-психологічного стану та стану здоров`я, а також недотримання Національною поліцією умов та матеріально-технічного забезпечення підрозділу.

Таким чином, позивач вважає, що ним виконано припис підпункту «ж» пункту 64 Положення, повідомлено про причини звільнення та вказано бажану дату звільнення у зв`язку з чим відповідач мав би розглянути поданий рапорт та прийняти рішення щодо дати звільнення у більш короткий термін.

У зв`язку із цим суд звертає увагу, що у рапорті позивача від 06.10.2023 дійсно міститься посилання на конкретну дату (20.10.2023), з якої позивач бажає бути звільнений зі служби в поліції за власним бажанням, а також вказано про наявність поважної для звільнення - у зв`язку із погіршенням морально-психологічного стану та стану здоров`я, недотриманням Національною поліцією умов та порядку виплати гарантованого утримання, не належним матеріально-технічним забезпеченням підрозділу.

Отже, позивачем було дотримано умову домовленості про звільнення у більш короткий строк.

Проте, між позивачем та керівництвом відповідача не було досягнуто згоди щодо дати звільнення, адже наказ про звільнення не видавався. Вказана обставина фактично підтверджується листом відповідача від 25.10.2023 №404/59/02-2023, в якому не йдеться про прийняте рішення щодо звільнення позивача згідно поданого рапорту.

При цьому, суд звертає увагу, що вирішення питання щодо звільнення поліцейського зі служби у поліції за власним бажанням у строк, коротший ніж три місяці, має вирішуватися безпосередньо керівництвом уповноваженого органу, що відноситься до виключної компетенції та дискреції відповідного суб`єкта владних повноважень.

До того ж, варто зазначити, що норми чинного законодавства не містять імперативної вказівки звільняти поліцейських зі служби в поліції за власним бажанням у випадку зазначення у рапорті конкретної дати звільнення, тобто у строк, коротший ніж три місяці.

Також у поданому відзиві відповідачем зазначається, що звільнення позивача зі служби у більш коротший строк фактично не відповідало б цілям, поставленим керівництвом держави перед Національною поліцією України, та необхідністю виконання завдань поліції, передбачених Законом №580, в тому числі під час правового режиму воєнного стану на території України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що не звільнення позивача зі служби у строк, коротший ніж 3 місяці, фактично відповідало положенням чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Крім цього, суд зазначає, що обов`язковою умовою для звільнення за підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114 є наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 було затверджено Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу (далі-Перелік №413, в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних відносин).

Суд звертає увагу на те, що в преамбулі вказаної постанови вказано, що дію Постанови поширено на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби, податкової міліції згідно з Постановою КМ №428 від 08.06.2005.

Так, у вказаному Переліку зазначено, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини:

- виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, що з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

- утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дочки, сина віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи або продовжує навчання (студенти, курсанти, слухачі (крім курсантів і слухачів військових навчальних закладів), стажисти вищого навчального закладу) і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги матері (батька);

- укладення шлюбу військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу із громадянкою (громадянином) України, іноземцем або особою без громадянства, що постійно проживає за межами України;

- хвороба військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу або члена його сім`ї, якщо така хвороба згідно з висновком лікарської або лікарсько-експертної комісії перешкоджає військовослужбовцю або особі рядового чи начальницького складу проходити службу в даній місцевості чи проживати в ній членові його сім`ї, у разі відсутності можливості переміщення (переведення) до іншої місцевості;

- необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

- наявність у військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу трьох і більше дітей;

- неможливість призначення одного з військовослужбовців, осіб рядового чи начальницького складу, які перебувають у шлюбі, в межах одного населеного пункту (гарнізону) в разі переміщення (переведення) дружини (чоловіка) на нове місце служби до іншого населеного пункту (гарнізону);

- довгострокове відрядження за кордон дружини (чоловіка) військовослужбовця, особи рядового і начальницького складу.

З наведеного слідує, що Постановою КМУ від 12.06.2013 №413 визначений вичерпний перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення зі служби в поліції.

З огляду на вказане, зазначена позивачем у рапорті обставина (у зв`язку із погіршенням морально-психологічного стану та стану здоров`я, а також у зв`язку із недотриманням Національною поліцією умов та порядку виплати гарантованого утримання, не належним матеріально-технічним забезпеченням підрозділу) не є поважною причиною, що перешкоджає виконанню службових обов`язків, передбаченою Постановою КМУ від 12.06.2013 №413.

Таким чином, суд вважає безпідставними доводи позивача щодо наявності у нього права на звільнення за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

При вирішенні спору слід зазначити, що бездіяльність - це не вчинення у встановлений законом строк дії, яку суб`єкт владних повноважень повинен вчинити.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач листами від 04.09.2023 №4821/05/59/02-2023 та від 25.10.2023 №404/59/02-2023 повідомляв позивача про результати розгляду його рапортів про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, а тому в даному випадку відсутня протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України "Про національну поліцію".

Щодо проведеного службового розслідування за фактом порушення позивачем службової дисципліни і, як наслідок, застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Обов`язки поліцейського передбачені ч.1 ст.18 цього ж Закону, зокрема: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Частиною першою статті 64 Закону №580 визначено, що особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові та усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягає вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки.

3 тексту Присяги поліцейського, неухильне дотримання якої визначено Законом, вбачається, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.

Порушення Присяги слід розуміти як скоєння поліцейським проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету органів поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків. Присяга поліцейського передбачає зобов`язання виконувати обов`язки сумлінно. Тобто, порушення Присяги - це несумлінне, недобросовісне виконання обов`язків поліцейським. Про несумлінність дій (бездіяльності) поліцейського свідчить невиконання обов`язків умисно або внаслідок недбалого ставлення до них.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 27.04.2021 у справі №160/6819/19.

Між тим інститут Присяги поліцейського вже сам по собі призначений імперативно забезпечити зразкове та бездоганне дотримання публічним службовцем - поліцейським Закону як у повсякденній службовій, так і позаслужбовій (приватній) діяльності. При цьому, у кореспонденції з частиною 2 статті 18 Закону № 580 інститут Присяги поліцейського забезпечує необхідність виконання завдань поліції безперервно та незалежно від дії будь-яких факторів, адже жодних виключень із загального правила законом не передбачено.

Згідно з п.24 ч.1 ст.23 Закону України "Про Національну поліцію" органи Національної поліції України беруть участь відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості.

Згідно з ч.2 ст.24 Закону України "Про Національну поліцію" у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь в обороні України, у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

Військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Згідно з наказом Національної поліції України від 23.02.2022 № 171, який видано на підставі Указу Президента України "Про введення надзвичайного стану в Україні", особовий склад органів, підрозділів та установ поліції на час дії правового режиму надзвичайного стану переведено на посилений варіант службової діяльності.

Після введення правового режиму воєнного стану поліцейські фактично усіх територіальних (у тому числі міжрегіональних) органів Національної поліції, усвідомлюючи свою високу відповідальність за виконання покладених на поліцію завдань із забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, які присягнули вірно служити Українському народові, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки, стали на захист Вітчизни та життя, здоров`я і благополуччя співвітчизників.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.2023 №30 "Про утворення територіального органу Національної поліції", яку зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 02.02.2023, утворено як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Національної поліції - Департамент поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 ".

Відповідно до наказів Національної поліції України від 27.01.2023 № 54 "Про затвердження Змін до Структури територіальних органів поліції" та № 55 "Про організаційно-штатні зміни в Національній поліції" затверджено зміни до Структури територіальних органів поліції та затверджено штат ДПОП "ОШБ "Лють" як міжрегіонального територіального органу Національної поліції України, в структуру якого увійшов, зокрема, батальйон патрульної служби поліції особливого призначення " ІНФОРМАЦІЯ_2 " ГУНП в Луганській області, який створено, як управління поліції особливого призначення № 3 Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 ".

Також, наказом Національної поліції України від 16.04.2024 № 403 "Про деякі питання організації діяльності Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", передбачено участь поліцейських в обороні України відповідно до Закону України "Про оборону України" шляхом безпосереднього ведення бойових дій за рішенням військового командування, погодженим з керівником поліції або уповноваженою ним особою, під час дії правового режиму воєнного стану в ході відсічі збройної агресії проти України.

Частина 1 та 2 статті 19 Закону України "Про Національну поліцію" визначає, у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджений Законом України від 15.03.2018 №2337-VIII, визначаються підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень.

Нормами частини 1 статті 1 Дисциплінарного статуту визначено, що службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Аналізуючи пункти 1, 3, 4, 6, 7, 8 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту, суд встановив, що службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського: бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їх повноважень та відповідно до закону; утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватись правил внутрішнього розпорядку.

Пунктом 1, 2 частини 1 статті 18 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції та Присяги поліцейського, професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Крім того, стаття 12 Дисциплінарного статуту дає визначення дисциплінарного проступку, з якого вбачається, що дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Отже, до кола формальних ознак дисциплінарного проступку поліцейського належать: 1) недотримання вимог чинних нормативно-правових актів; 2) недотримання Присяги поліцейського; 3) невиконання наказів керівників; 4) неналежний рівень знань положень нормативно-правових актів та змісту власних функціональних обов`язків за посадою; 5) не виявлення поваги до прав, честі і гідності людини, не утримання від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 6) ненадання допомоги та не запобігання вчиненню правопорушень; 7) не вжиття заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського із одночасним інформуванням про це безпосереднього керівника; 8) не утримання від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки; 9) не утримання від дій, що підривають авторитет Національної поліції України; 10) недотримання правил внутрішнього розпорядку; 11) невиконання заходів безпеки у службовій діяльності; 12) незабезпечення належного рівня власної професійної підготовки (кваліфікації); 13) неналежне ставлення до збереження службового майна, незабезпечення належного стану зброї та спеціальних засобів; 14) не виявлення поваги до честі і гідності інших поліцейських і працівників поліції, не надання допомоги іншим поліцейським, не стримування інших поліцейських від вчинення правопорушень; 15) не дотримання правил носіння однострою та знаків розрізнення; 15) не сприяння керівникові в організації дотримання службової дисципліни, не інформування керівника про будь-які порушення службової дисципліни; 16) перебування на службі у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.

З метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків частиною 2 статті 14 Закону №2337-VIII передбачено проведення службового розслідування, під яким, відповідно до частини 1 статті 14 цього ж закону, розуміється діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського, як визначено у статті 14 Дисциплінарного статуту.

Відповідне службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Процедури та механізми функціонування дисциплінарних комісій в органах та підрозділах Національної поліції України визначені приписами Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України (затверджене наказом МВС України від 07.11.2018 №893, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28.11.2018 за №1356/32808; далі за текстом - Положення №893).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.18 Дисциплінарного статуту поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються.

Згідно з п.2 розділу IV Порядку №893 поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, під час його проведення має право: надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються.

У частині 7 ст. 19 Дисциплінарного статуту зазначено, що у разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.

Частиною 8 статті 19 Дисциплінарного статуту передбачено, що під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень визначених ч. 3 ст. 13 Дисциплінарного статуту: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Суд зазначає, що підставою для застосування до поліцейського дисциплінарних стягнень, перелік яких визначено у статті 13 Дисциплінарного статуту, є вчинення дисциплінарного проступку, тобто протиправних, винних дій чи бездіяльність, що полягає в порушенні поліцейським службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Види дисциплінарних стягнень перелічені у статті 13 Дисциплінарного статуту застосовуються виходячи із обставин і характеру проступку, особи поліцейського, обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередньої поведінки поліцейського, його ставлення до служби, ступеня його вини.

Найсуворішим видом дисциплінарного стягнення за порушення службової дисципліни є звільнення зі служби в поліції, як крайній захід дисциплінарного впливу.

Відповідне службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Таким чином, у разі вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, перед накладенням дисциплінарного стягнення, з метою з`ясування всіх обставин вчинення такого проступку, наявності вини, керівник призначає службове розслідування, про що видає наказ.

Результатами службового розслідування має бути встановлено: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій.

Як вбачається з матеріалів справи, в ході проведення службового розслідування дисциплінарна комісія встановила, що приблизно о 12:00 год 17.10.2023 позивач самовільно, без дозволу керівництва, залишив місце тимчасової дислокації, а саме с. Щурове Краматорського району Донецької області, де перебував на підставі наказу НПУ від 06.07.2023 №1652 ДСК, наказу ДПОП «ОШБ «Лють» від 10.07.2023 №35 ДСК, а також наказів командира зведеного підрозділу БТГр №3 УПОП №3 ДПОП «ОШБ «Лють» від 20.09.2023 №49 ДСК «Про визначення місця дислокації окремих поліцейських зведеного загону БТГр №3» та командира зведеного підрозділу БТГр №3 УПОП №3 ДПОП «ОШБ «Лють» від 16.10.2023 №99ДСК «Про створення у складі ЗП БТГр №3 ДПОП «ОШБ «Лють» зведеного загону поліцейських. Як наслідок, позивач в умовах воєнного стану не виконав вимог зазначених вище наказів і в подальшому був відсутній на службі без поважних причин більше доби у період з 12:00 год 17.10.2023 до 18:00 18.10.2023.

При цьому, відсутність позивача за місцем тимчасової дислокації підрозділу підтверджується як поясненнями посадових осіб відповідача, які були опитані дисциплінарною комісією в ході проведення службового розслідування, так і іншими матеріалами службового розслідування.

Відсутність на службі у с. Щурове Краматорського району Донецької області позивачем пояснюється тим, що 17.10.2023 після отримання повідомлення в службовій групі «Whatsapp» про вихід із зони бойових дій, позивач та два побратими на службовому автомобілі «БМВ», який використовувався у зоні бойових дій, виїхали на місце постійної дислокації ДПОП «ОШБ «Лють» у м. Дніпро. По прибуттю на місце, позивач разом із колегами здали зброю на амуніцію до кімнати зберігання, про що поставили відповідні підписи у журналі обліку. Після здачі зброї та амуніції будь-яких вказівок про подальше виконання службових обов`язків позивач не отримував. Старший групи повідомив близько 17:00 год 17.10.2023, щоб група розходилася та шукала місце для ночівлі, 18.10.2023 вони мають зібратися у місці дислокації для з`ясування подальших дій.

Згодом, пізно вночі 17.10.2023 фізичний стан та самопочуття позивача різко погіршилося та він був змушений консультуватися щодо подальших дій з лікарем. Лікар порадив позивачу термінове обстеження та госпіталізацію. З огляду на те, що на момент розмови з лікарем був нічний час, жодних знайомих лікарів в м. Дніпро позивач не знав, було прийнято рішення про термінову поїздку до Чернівецької області, де б зранку лікар зміг прийняти позивача та провести необхідне обстеження для заключення діагнозу. На ранок 18.10.2023 позивач вже був у Чернівецькій області на прийомі у лікаря про що повідомив свого колегу по службі та підтвердив, що буде госпіталізований у зв`язку із стрімким погіршенням здоров`я. З 19.10.2023 по 16.11.2023 позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Кельменецькій багатопрофільній лікарні в хірургічному відділенні.

Оцінюючи наведені доводи, суд звертає увагу, що позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що 17.10.2023 в службовій групі «Whatsapp» він отримав повідомлення про вихід із зони бойових дій та переміщення до місця постійної дислокації ДПОП «ОШБ «Лють» у м. Дніпро. Тобто матеріали справи не містять доказів отримання позивачем вказівки від командування щодо переміщення до місця постійної дислокації ДПОП «ОШБ «Лють». При цьому, посадові особи відповідача фактично заперечують надання позивачу такого роду вказівок.

Крім того, позивач посилається на стрімке погіршення стану свого здоров`я, що зумовило необхідність прибуття до Чернівецької області на прийом до лікаря.

Проте, такі аргументи позивача викликають у суду об`єктивні сумніви з огляду на територіальну віддаленість м. Дніпро (Дніпропетровська область) та Кельменецької багатопрофільної лікарні (Чернівецька область). При тому незрозумілим є той факт, чому позивач не звернувся до найбільш територіально наближеної медичної установи у м. Дніпрі, зважаючи на значне погіршення стану здоров`я. До того ж, інформація про медичні установи м. Дніпро містяться у відкритому доступі в мережі «Інтернет».

Матеріалами справи підтверджується, що під час проведення службового розслідування у позивача 29.11.2023 були відібрані пояснення, в яких останній підтвердив фактично ті ж самі обставини, що зазначені вище.

Разом з тим, у поданих поясненнях позивач зазначає, що нікого не повідомляв про свій стан здоров`я, так як був вже нічний час доби та всі відпочивали після виходу із зони бойових дій.

У позовній заяві вказано на порушення відповідачем вимог чинного законодавства в частині не відібрання у позивача усних та письмових пояснень в ході проведення службового розслідування. Однак, такі доводи позовної заяви слід відхилити, оскільки, як зазначено судом вище, 29.11.2023 позивач надав письмові пояснення, в яких виклав всі дійсні обставини справи.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач не підтвердив належними та допустимими доказами правомірність свого перебування 17.10.2023 у місці постійної дислокації ДПОП «ОШБ «Лють» у м. Дніпро, в той час як відповідач належним чином довів обов`язок позивача перебувати в с. Щурове Краматорського району Донецької області.

Відтак, зважаючи на встановлені обставини та дослідивши матеріали справи, на переконання суду, дисциплінарна комісія дійшла правомірного висновку щодо протиправного самовільного залишення позивачем місця тимчасової дислокації БТГр №3 УПОП №3 ДПОП «ОШБ «Лють» і подальшої відсутності на службі у період з 12:00 год 17.10.2023 до 18:00 год 18.10.2023, без поважної причини, зокрема під час годин робочих днів.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що з 19.10.2023 позивач перебував на стаціонарному лікуванні, а тому період відсутності позивача на службі з 19.10.2023 вірно не розцінювався дисциплінарною комісією як порушення вимог службової дисципліни.

При цьому, суд вкотре наголошує, що позивачем жодним чином не підтверджено, на підставі яких наказів (актів, інших вказівок тощо) керівництва він покинув місце тимчасової дислокації БТГр №3 УПОП №3 ДПОП «ОШБ «Лють» в с. Щурове Краматорського району Донецької області та поїхав до м. Дніпро, що фактично і призвело до застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби через відсутність на службі без поважної причини.

Таким чином, відповідач правомірно застосував відносно позивача дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби, а тому відсутні правові підстави для визнання протиправними та скасування наказу Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " № 66 від 04.12.2023 року та наказу Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " № 559 о/с від 01.04.2024 року, що, в свою чергу, вказує на безпідставність позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача зі служби за власним бажанням згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України "Про національну поліцію".

Решта доводів учасників справи не спростовують викладених вище висновків суду

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні необґрунтованими, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

У відповідності до статей 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Департамент поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України " ІНФОРМАЦІЯ_1 " ( АДРЕСА_2 , Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).

Суддя І.В. Маренич