Справа № 280/6273/24
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2025-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 березня 2025 року м. Дніпросправа № 280/6273/24

Головуючий суддя І інстанції Новікова І.В.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Іванова С.М. (доповідач),

суддів: Шальєвої В.А., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02.09.2024 року в адміністративній справі №280/6273/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати у повному обсязі вимогу ГУ ДПС у Запорізькій області №Ф-34098-49 від 18.04.2024 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 29019,31 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02.09.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-34098-49 від 18.04.2024 в частині нарахування недоїмки в розмірі 3300.00 грн.

В задоволенні решти вимог було відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Запорізькій області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати вищезазначене рішення як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що спірна вимога була прийнята останнім з дотриманням приписів чинного законодавства, оскільки позивач перебуває на обліку як фізична особа-підприємець та є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

ОСОБА_1 , також не погодившись з рішенням суду першої інстанції, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив змінити рішення суду першої інстанції та викласти резолютивну частині в наступній редакції: визнати протиправною, та скасувати у повному обсязі вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 29 019,31 грн. № Ф 34098-49 від 18.04.2024 року на ім`я ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що вимога про сплату боргу є протиправною в повному обсязі.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, на підставі ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційних скарг та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останніх, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, контролюючим органом прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.04.2024 №Ф-34098-49, якою позивача зобов`язано сплатити заборгованість з єдиного внеску в розмірі 29019,31 грн., у т.ч. недоїмка 28730,54 грн., штрафи 285,58 грн., пеня 3,19 грн.

Вважаючи протиправною виставлену вимогу, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для формування вимоги на зобов`язання, які виникли з 01.03.2022 немає, до припинення або скасування воєнного стану в Україні та протягом дванадцяти місяців після припинення або скасування воєнного стану. Враховуючи вищевикладене, спірна вимога є правомірною в частині зобов`язання позивача сплатити недоїмку в розмірі 25430,54 грн., штраф 285,58 грн. та пеню 3,19 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з зазначеними висновками, з огляду на наступні обставини.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно статті 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до п.п. 4 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Зі змісту зазначених правових приписів вбачається, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

При цьому, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, в тому числі та, яка обрала спрощену систему оподаткування, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 04.12.2019 року по справі № 440/2149/19, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Як свідчать встановлені обставини справи, заборгованість за вимогою про сплату недоїмки утворилась внаслідок щомісячного нарахування позивачу суми єдиного соціального внеску з січня 2017 року по 2020 рік.

Між тим, з матеріалів справи видно, що відносно позивача вже приймалась вимога про сплату боргу (недоїмки) від 26.11.2020 №Ф-34098-49, яка була оскаржена останнім в судовому порядку.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 31.12.2020 року по справі №280/492/21 позовну заяву було задоволено частково.

Зокрема визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 26 листопада 2020 року №Ф-34098-49 на ім`я позивача.

В мотивувальній частині наведеного судового рішення судом було зазначено, що сума боргу станом на 31.12. 2020 складає 15068,54 грн.

Згідно даних ІКП платника, 02.08.2021 контролюючим органом було відкориговано подвійні нарахування шляхом зменшення єдиного внеску у розмірі 8448,00 грн. по строку 09.02.2018 за 2017 рік за кодом бюджетної класифікації 71040000.

Отже, сума боргу з недоїмки зі сплати соціального внеску по даній вимозі повинна становити - 6620,54 грн. (15068,54 грн. - 8448,00 грн).

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, дослідивши зміст наведеного рішення, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що в останньому не зазначено, що заборгованість 6620,54 грн. наявна станом на 31.12.2020, як про те стверджує представник позивача, оскільки коригування в ІКП проведено лише 02.08.2021, про що прямо вказано в рішенні суду по справі №280/492/21.

За таких обставин, ІКП позивача та рішенням суду по справі №280/492/21, яке набрало законної сили, підтверджено, що заборгованість позивача з єдиного внеску саме станом на 31.12.2020 становила 15068,54 грн.

В свою чергу, протягом 2021 року позивач, як фізична особа підприємець на спрощеній системі оподаткування, мав обов`язок сплатити єдиний внесок в розмірі 15950,00 грн. (11 місяців по 1320,00 грн. та за грудень 2021 року 1430,00 грн.).

Також, протягом січня березня 2022 року позивач мав обов`язок сплатити єдиний внесок в розмірі 2860,00 грн. (по 1430,00 грн. щомісячно).

Отже, заборгованість з єдиного внеску станом по березень 2022 року має складати 33878.54 грн.

Проте, контролюючим органом у періоді 2021 року, проводилися коригування ІКП позивача у бік зменшення зобов`язань зі сплати єдиного внеску, а саме 02.08.2021 контролюючим органом в ІКП позивача проведено операцію - [8448] Зменшено щоквартальних нарахувань Коригування щоквартальних нарахувань по ЄВ №223 від 02.08.2021 терм. спл. 02.08.2021.

Відтак, матеріалами справи підтверджується, що недоїмка позивача зі сплати єдиного внеску станом по березень 2022 року має складати 25430,54 грн.

Також, з матеріалів справи видно, що контролюючим органом 05.02.2024 прийнято рішення про застосування штрафних санкцій та пені за несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску №13362409/830, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 285,58 грн. та нараховано пеню в розмірі 3,19 грн., яке позивачем оскаржено не було, що свідчить про чинність останнього.

Отже, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що спірна вимога є правомірною в частині зобов`язання позивача сплатити недоїмку в розмірі 25430,54 грн., штраф 285,58 грн. та пеню 3,19 грн. В іншій частині вимога підлягає скасуванню.

Що стосується правомірності стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача правничої допомоги у розмірі 1000.00 грн., то колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що визначені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу за вказані послуги вартістю 1000.00 грн. є співмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, з урахуванням часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02.09.2024 року в адміністративній справі №280/6273/24 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за винятком наявності підстав передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва

суддя В.Є. Чередниченко