Справа № 420/30616/24
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2025-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/30616/24

Перша інстанція: суддя Тарасишина О.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

28 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №85-24 від 27.05.2024 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що повідомленням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 55 від 03.06.2024 року на підставі рішення Державної міграційної служби України № 85-24 від 27.05.2024 року ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у зв`язку з тим, що подана історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту, а отримана інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що ДМС встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в конспекті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту а Україні, відповідно до вимог п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовної заяви.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що позивач наразі не бажає повертатися в країну громадянської належності через можливу розправу вбивством через його проукраїнську позицію та діяльність, а також обставину належності членів родини особи до громадянства України.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається у письмовому провадженні.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином РФ, уроженцем м. Набережні Челни Республіки Татарстан. За національністю асирієць, за віросповіданням православний християнин. За сімейним станом офіційно неодружений, проживає в цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , з якою має спільну дитину.

Інформація про трудову діяльність та належність позивача до політичних, релігійних, військових або громадських партій в РФ відсутня та на території РФ позивач був фігурантом кримінального переслідування за ч. 2 ст. 161 (грабіж) та ч. 3 ст. 163 КК РФ (розбій), призначено вирок у розмірі 8 років та 6 місяців позбавлення волі, звільнився з місць позбавлення волі в 2009 році.

23 березня 2023 року ОСОБА_1 затримано співробітниками ГУНП в Дніпропетровській області. ГУ ДМС у Дніпропетровській області винесено постанову про адміністративне правопорушення за ст. 202-3 КУпАП відносно позивача та прийнято рішення №7 від 24.03.2023 року про примусове повернення та зобов`язання покинути територію України до 24.03.2023 року. Рішенням Кіровоградського районного суду м. Дніпра від 23.03.2023 року позивача затримано та поміщено до Миколаївського ПТПІ з метою примусового видворення.

25 квітня 2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 15.05.2023 року № 96 ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення ДМС України від 01.09.2023 року № 06-23 подану ОСОБА_1 скаргу на наказ ГУ ДМС в Одеській області № 96 залишено без розгляду.

18 вересня 2023 року позивач, перебуваючи в Миколаївському ПТПІ подав повторну заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

06 жовтня 2023 року ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно позивача (т.1 а.с.190).

06 грудня 2023 наказом ГУ ДМС в Одеській області продовжено строк розгляду заяви позивача (т.1 а.с.227)

Відповідно до висновку ГУ ДМС в Одеській області від 11 квітня 2024 року ОСОБА_1 клопотання позивача не містить умов, передбачених п. 1 ч.1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країнах його громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Згідно з Висновком особа не підпадає під критерії виключення у відповідності до Конвенції та Протоколу де неї про статус біженців та чинного національного законодавства.

Рішенням ДМС України від 27.05.2024 року № 85-24 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення ДМС України від 27.05.2024 року № 85-24 протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є особою стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні. Крім того, докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, відсутні.

Судом першої інстанції встановлено, що матеріали особової справи позивача носять сумнівний і недостовірний характер, оскільки суперечать один одному в цілому і окремо, та свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Російської Федерації добровільно, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються. Незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, вперше позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 03.11.2022, тобто через 6,5 років перебування в Україні, частину з яких перебував незаконно.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні урегульовані Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно п.1, п.4, п.13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами ч.1 та ч.2 ст. 5 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 6 статті 5 Закону № 3671-VI визначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Умови, за яких особа не визнається біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту наведені у статті 6 Закону № 3671-V за змістом якої не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту мають ураховуватися конвенційні підстави, наведені вище.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з статтею 4 Директива Ради Європейського Союзу 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації та статусу громадян третіх країн або осіб без громадянства як біженців або осіб, які взагалі потребують міжнародного захисту та змісту наданого захисту» які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, в разі якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Матеріали справи свідчать про те, що при зверненні до ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказав, що підставою такого звернення є те, що позивач не може повернутись до своєї країни через постійну загрозу життю, безпеці та свободі через систематичне порушення прав людини. Зокрема, під час проживання в Республіці Татарстан, позивач та члени його родини отримували погрози та зазнавали утисків у зв`язку із сповідуванням християнства. Враховуючи, що позивач проживав саме в Татарстані, який лише в 2000 році було включено до складу РФ, пануючою релігією в країні громадянства є іслам.

Окрім того, Авдиш Едгар Заявич на території країни громадянської належності відбував покарання за ч. 2 ст. 161 та ч. 3 ст. 162 УК РФ. Під час перебування за вартою, правоохоронці до позивача застосовували нелюдське поводження, фізично знущались та катували. Після звільнення з виправної колонії, представники правоохоронної системи РФ продовжили переслідувати позивача та спонукати до кримінально-протиправної поведінки, а коли отримували відмову, вдавались до застосування фізичної сили.

Судова колегія враховує, що відповідно до міжнародних рекомендацій УВКБ ООН від 01 грудня 2013 року у сфері набуття міжнародного захисту, шукачі захисту зобов`язані надавати співробітнику міграційної служби всі докази історії ймовірного переслідування на території країни громадянської належності, їх розповідь повинна бути чіткою, детальною та правдоподібною. Відповідно до міжнародних рекомендацій, переслідуванням можуть бути кваліфіковані ті діяння, які чинять суттєві перешкодам для заявників та суттєво порушують можливості для життя, роботи, навчання тощо.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не наведено конкретних фактів дискримінаційного ставлення до нього, яке б могло бути кваліфіковане як переслідування за ознаками національності чи політичних переконань, а викладена історія переслідування є непідтвердженою, як і те , що порушення кримінальної справи щодо позивача із винесенням обвинувального вироку суду та призначенням покарання були спричинені саме його політичною позицією чи віросповіданням.

Крім того, матеріали особової справи позивача не свідчать про наявність будь-якої його дискримінації зі сторони органів державної влади Республіки Таджикистан, що спростовує викладену ним історію ймовірного переслідування на території країни громадянської належності та не дозволяє обґрунтувати причину виїзду позивача з Таджикистану з позиції надання міжнародного захисту в Україні з урахуванням вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як зазначає позивач, на територію України він прибув у 2010 році після відбування покарання. Протягом 2010-2018 років короткотривало навідував матір на території РФ. Після того, як у 2018 році вдалось перевезти матір в Україну, позивач до РФ не повертався та припинив будь-який зв`язок з цією країною. На території України позивач створив сім`ю та проживав без зазнавання утисків.

Викладене лише підтверджує обставини того, що позивач по прибутті в Україну не звернувся за захистом у порядку та строки, встановлені у частині 1 статті 5 Закону №3671-VI, а звернувся лише через 12 років (вперше) після прибуття в Україну.

Несвоєчасне звернення з пропуском вказаного строку, очевидно, не є перешкодою у зверненні за міжнародним захистом особи. Однак, як вбачається з обставин справи, дане звернення фактично відбулось задля легалізації позивача на території України.

Таким чином, елемент звернення за міжнародним захистом із суттєвими зволіканнями та тривале нелегальне перебування на території України вказує на відсутність реальної потреби у міжнародному захисті.

Додатково колегія суддів враховує, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 червня 2021 року у справі № 420/5005/20, від 06 серпня 2020 року у справі № 420/3327/19, від 01 липня 2020 року у справі № 420/3057/19, від 04 лютого 2025 року у справі № 420/23635/23.

Щодо доводів апелянта, що він має тверду проукраїніську позицію, та вважає себе українцем із українським корінням, впродовж всього часу перебування в Україні надає всеможливу допомогу її громадянам, судова колегія враховує наступне.

Як зазначає апелянт, в 2014 році позивач брав участь у подіях Революції Гідності що полягало в організації гуманітарної допомоги та психологічної підтримки учасників Майдану у складі ГО «Рух Вільна Доля».

12 листопада 2019 року Авдиш Едгару Заявичу висловлена вдячність від громадської організації «Рух Вільна Доля» за активно надану допомогу та громадську, патріотичну позицію, яка спрямована на забезпечення спільних інтересів та блага нашої країни, що підтверджується відповідною подякою. Позивач займається волонтерською діяльністю, допомагає військовим, забезпечує транспортними засобами, дронами та іншим, відповідно до потреби.

Крім того, апелянт зазначив, що після 24.02.2022 року активно сприяв підтриманню обороноздатності нашої держави, зокрема, 21 жовтня 2022 року Авдиш Едгару Заявичу висловлено вдячність за активно надану допомогу та громадську, патріотичну позицію, яка спрямована на забезпечення спільних інтересів та підтримку у скрутний для нашої Батьківщини час.

Окрім того, громадською організацією «Українське об`єднання учасників бойових дій та волонтерів АТО» Авдиш Едгару Заявичу висловлено подяку за вагомий внесок у допомогу силам оборони України, за активну громадську позицію, всебічну підтримку наших захисників та постійне партнерство.

28 березня 2023 року командуванням та особовим складом Міжнародного Чеченського Батальйону імені Шейха Мансура висловлено щиру вдячність Авдиш Едгару Заявичу за активну громадянську позицію та вагомий внесок в укріплення бойового потенціалу підрозділу.

В першу чергу колегія суддів враховує, що перелічені подяки від громадських організацій позивача, останній отримав ще до свого першого звернення до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем, в свою чергу звертаючись у вересні 2023 року вдруге з відповідною заявою до ГУ ДМС в Одеській області позивач безпідставно вважав такі обставини новими.

Так, апелянт наголосив, що не бажає повертатися в країну громадянської належності через можливу розправу вбивством через його проукраїнську позицію та діяльність, а також обставину належності членів родини особи до громадянства України.

Судова колегія наголошує, що в матеріалах справи відсутні відомості про здійснення кримінального провадження відносно позивача у Російській Федерації з політичних, національних чи релігійних мотивів, зокрема, з підстав його волонтерської діяльності.

Крім того, міграційним органом зроблено запити як до Міноборони, так і до громадських організацій щодо участі позивача у волонтерській діяльності та його внесок в укріплення бойового потенціалу Міжнародного Чеченського Батальйону імені Шейха Мансура. Відповідь на запити, ані від громадських організацій, ані від Міноборони до міграційного органу не надходила (т.1 а.с. 89-95, 195-201).

Посилання апелянта на те, що розбіжності у відомостях позивача, отриманих під час проведення співбесід, є підставою для проведення суб`єктом владних повноважень відповідачем додаткової (уточнюючої) співбесіди для з`ясування розбіжностей в отриманій від заявника інформації, судова колегія не приймає до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, УСБУ в Одеській області проводило додаткові опитування з позивачем 15.12.2023 та 25.01.2024 (а.с.228-237).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про невстановлення обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту на території України через наявність ознак, передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, а також те, що заявник до прибуття в Україну з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 10 жовтня 2024 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 320, 325, 328 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко