Справа № 359/6397/24
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2025-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 359/6397/24 Суддя (судді) першої інстанції: Борець Є.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Файдюка В.В., секретар судового засідання Євгейчук Ю.О., за участі позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Рожкової Ж.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Виконавчого комітету Бориспільської міської ради на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 січня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Бориспільської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, а також закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення

В С Т А Н О В И В :

17.06.2024 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Бориспільської міської ради, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову адміністративної комісії при виконавчому комітеті Бориспільської міської ради про накладення адміністративного стягнення №3 від 18 квітня 2024 року, а також закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно позивача у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.183 КУпАП.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.183 КУпАП.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 січня 2025 р. позовні вимоги задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення не підтверджено.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду, подали апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що відповідач діяв в межах та у спосіб визначений законом, оскаржувана постанова прийнята з дотриманням норм КУпАП.

У судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Позивач заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слухання справи.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 18 квітня 2024 року адміністративна комісія при виконавчому комітеті Бориспільської міської ради винесла постанову №3, якою наклала на ОСОБА_1 штраф в розмірі 3400 гривень 00 копійок за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.183 КУпАП. (а.с.29)

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що 11 березня 2024 року о 18 годині 6 хвилин та 14 березня 2024 року о 9 годині 16 хвилин в житловому будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 здійснила завідомо неправдиві виклики поліції з приводу домашнього насильства.

Вказані обставини підтверджені відповідними доказами і не є спірними.

Відповідно до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 10 КУпАП визначено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити (стаття 11 КУпАП).

Отже, оцінюючи склад адміністративного правопорушення, виходячи із загальної теорії права, то склад адміністративного правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких те чи інше діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнім насильством є діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно з п.14 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Зі змісту ст.183 КУпАП вбачається, що завідомо неправдивий виклик пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань тягне за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно зі статтями 73, 74 КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Відповідно до статей 75, 76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведення вини особи тлумачаться на її користь.

У рекомендації №К(91) І Комітету Ради Європи Державам членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

З огляду на викладене, колегія суддів зауважує, що для встановлення у діях правопорушника складу адміністративного правопорушення за ст. 183 КУпАП, необхідно встановити, що він повинен викликати представника хоча б однієї з перерахованих у статті спеціальних служб нібито для надання допомоги, знаючи наперед про те, що в цьому немає ніякої необхідності. При цьому такі дії правопорушника мають бути вчинені з прямим умислом, тобто, повідомляючи певну інформацію та викликаючи дану службу, він повинен усвідомлювати, що вона є неправдивою, і бажати даремного виїзду на місце виклику працівників цієї служби.

Так, при розгляді справи про адміністративне правопорушення уповноважена особа має обов`язок всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема, на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення особою адміністративного правопорушення.

При цьому, належна фіксація вчинення адміністративного правопорушення може підтвердити правомірність накладення адміністративного стягнення та буде вважатися належним доказом по справі.

У той же час, позивач зазначає, між нею та її братом ОСОБА_2 тривалий час існують конфліктні відносини. Зокрема, 11 березня 2024 року в житловому будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ображав позивача нецензурними словами та, підвищуючи тембр голосу, кричав на ОСОБА_1 . У зв`язку з цим позивач був вимушений викликати поліцію. 14 березня 2024 року приблизно о 9 годині 00 хвилин ОСОБА_2 знову прийшов до житлового будинку по АДРЕСА_1 , де продовжив ображати позивача нецензурними словами та, підвищуючи тембр голосу, кричати на ОСОБА_1 .

Проте, відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що свідком ОСОБА_2 спростовано наведені обставини, оскільки ним було повідомлено про те, що ні 11 березня 2024 року, ні 14 березня 2024 року він не застосовував до позивача домашнього насильства психологічного характеру.

Задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції було прийнято до уваги, що під час прямого допиту свідок ОСОБА_2 повідомив про те, що він взагалі не пам`ятає обставини, які стались 11 березня 2024 року, тоді як під час проведення одночасного допиту свідків він змінив показання та повідомив про те, що 11 березня 2024 року конфлікту не було.

При цьому суд зазначив, що достовірність показань свідка ОСОБА_2 в частині інших обставин, що відбулись 14 березня 2024 року, також спростовуються показаннями ОСОБА_1 , які вирізняються своєю логічністю та послідовністю.

Так, враховуючи зазначені показання, суд першої інстанції визначив, що вони містять істотні суперечності, тому не можуть бути покладені в основу судового рішення.

З огляду на істотні суперечності, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції, що виклики поліції, здійснені позивачем 11 березня 2024 року та 14 березня 2024 року, не мали ознак завідомої неправдивості, тому в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.183 КУпАП.

Разом з тим, ні протокол про адміністративне правопорушення, ні оскаржувана постанова не містить посилань на жодні належні та допустимі докази, зокрема показання свідків, записи технічних приладів та засобів, на підставі яких відповідачем зроблено висновок про вчинення позивачем інкримінованого їй правопорушення.

Обов`язок доказування відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності своїх дій, рішень чи бездіяльності в адміністративних справах не може бути перекладено на позивача.

Статтею 55 Конституції України гарантовано, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

В разі наявності факту чи з метою недопущення факту порушення прав та свобод особи від порушень і протиправних посягань, кожен має право звернутися до органу Національної поліції з метою захисту, а відповідний орган Національної поліції має обов`язок відреагувати на таке звернення і вжити визначених законодавством заходів для забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Таким чином, з урахуванням фактичних обставин у даній адміністративній справі, дії позивача щодо повідомлення (виклику) на спецлінію « 102» Національної поліції з приводу домашнього насильства, не можуть бути кваліфіковані як завідомо неправдиве повідомлення (виклик) поліції, і відповідно, не можуть кваліфікуватись як адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 183 КУпАП.

Разом з тим, накладення на позивача штрафу є втручанням держави в його право на мирне володіння майном (в даному випадку - грошовими коштами). Таке втручання не є виправданим, оскільки воно не тільки не ґрунтується на законі, а навпаки суперечить утвердженню суспільних інтересів, які полягають у запобіганні та протидії домашньому насильству. Адже ОСОБА_1 не повинна остерігатись відповідальності за звернення до поліції за захистом у випадку виявлення в діях членів родини ознак психологічного насильства. Накладення штрафу в розмірі 3400 гривень 00 копійок є очевидним надмірним індивідуальним тягарем для позивача. Тому оскаржувана постанова суперечить гарантіям, передбаченим п.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно із ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

За таких обставин, враховуючи все вищевикладене, оцінивши досліджені докази у їх сукупності, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів для підтвердження здійснення позивачем адміністративного правопорушення, за яке останню було притягнуто до відповідальності оскаржуваною постановою, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 242, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Бориспільської міської ради на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 січня 2025 р.- залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 січня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Бориспільської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, а також закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

В.В. Файдюк