Справа № 280/714/24
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2025-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 березня 2025 року м. Дніпросправа № 280/714/24

Головуючий суддя І інстанції Максименко Л.Я.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Іванова С.М. (доповідач),

суддів: Шальєвої В.А., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23.08.2024 року в адміністративній справі №280/714/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.03.2020 року по 24.12.2023 року включно;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.03.2020 року по 24.12.2023 року у сумі 433 407 гривень 52 копійки включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23.08.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.03.2020 року по 17.01.2023 включно.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.03.2020 року по 17.01.2023 у сумі 189393,92 грн.

В іншій частині в позові було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 , звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що Кодекс законів про працю України не поширюється на військовослужбовців, тому як військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах із підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу. Вказано, що оскільки на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому, ще не належала, то вина відповідача у її не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, відповідно до ст. 311 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 18.04.2017 по 16.03.2020 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 .

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 16.03.2020 №122 старшого солдата механіка-водія 1 танкового взводу 1 танкової роти танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 15.02.2020 №24-РС з військової служби в запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», наказано вважати таким, що 16.03.2020 справи та посаду здав та вибув для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, зазначеним наказом, ОСОБА_1 з 16.03.2020 виключено із списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення.

10.04.2020 позивач звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 з заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення.

В подальшому, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02.10.2020 у справі 280/4600/20 визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 18.04.2017 по 16.03.2020 включно. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 18.04.2017 по 16.03.2020 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 18.04.2017 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 16.03.2020 - березень 2018 року, з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

Остаточний розрахунок з ОСОБА_1 проведено 25.12.2023.

Вважаючи затримку виплати розрахунку при звільненні протиправною, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку в загальному розмірі 189393.92 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Приписами статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача - 02 жовтня 2018 року та в попередній редакції Закону №3248-IV від 20 грудня 2005 року (далі - Закон №3248-IV)) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас, Законом №2352-ІХ текст статті 117 КЗпП України викладено у такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Отже, аналізуючи положення вказаних правових норм, колегія суддів зазначає, що з моменту набрання чинності Законом №2352-IX (з 19 липня 2022 року) положення статті 117 КЗпП України (в попередній редакції) втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію цієї статті.

Тобто, до 19 липня 2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України в редакції Закону №3248-IV, тоді як після 19 липня 2022 року підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX.

При цьому, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України у редакції Закону №3248-IV та були припинені на момент чинності дії цієї статті в редакції Закону №2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції), а у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми цієї статті (у новій редакції Закону №2352-IX).

Тобто, спірний період щодо стягнення середнього заробітку у цій справі та застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України умовно варто поділити на 2 частини: до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Закону №2352-IX) та після запроваджених до неї змін, що діють з 19 липня 2022 року.

Такий правовий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі, викладеною у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22.

Датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 КЗпП України у цій справі, є 16.03.2020 року - дата звільнення позивача.

За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 КЗпП України, у редакції на момент їх виникнення, тобто до набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Однак період стягнення середнього заробітку з 19 липня 2022 року до дня фактичного розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Отож спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 17.03.2020 року до 24.12.2023 року, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ (19 липня 2022 року) і після цього.

Період з 17.03.2020 року до 19 липня 2022 року регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.

Проте період з 19 липня 2022 року до 25.12.2023 року (дата фактичного розрахунку з позивачем) регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Сума, яку постановили стягнути суди попередніх інстанцій, визначена без урахування наведеного, у зв`язку з чим висновки судів попередніх інстанцій щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, є помилковими.

Отож у межах цієї справи належить враховувати положення статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 17.12.2024 року по справі № 560/10227/23, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Як свідчать встановлені обставини справи, позивача виключено зі списків особового складу з 16.03.2020 року, у зв`язку з чим саме 17.03.2020 року є останнім днем для проведення відповідних розрахунків

В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що при проведенні наведених розрахунків, відповідачем протиправно було невиплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 123239.84 грн.

Так, вказані кошти фактично були виплачені позивачу 25.12.2023 року.

Таким чином, сума середнього заробітку, яка підлягає відшкодуванню позивачу за період з 17.03.2020 по 19.07.2022 (855 днів) складає: 363,49 грн. х 855 днів = 310 783,95 грн., а за період з 19.07.2022 до 17.01.2023: 363,49 грн. х 182 днів = 66 155,18 грн.

В свою чергу, з урахуванням несвоєчасно виплачених сум, до виплати на момент виключення зі списків особового складу позивачу належало 144493,78 грн.

Отже, сума виплаченої із затримкою індексації грошового забезпечення складає 85,29% від загальної суми, яка підлягала виплаті в день звільнення ((123239,84 грн. / 144493,78 грн.) х 100%).

Виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку позивача, розрахована до 19.07.2022, складає 123238,74 грн., тобто 85,29% від 144493,78 грн.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що загальна сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 17.03.2020 по 17.01.2023 складає 189393,92 грн. (123238,74 грн.+66 155,18грн.)

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311 ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23.08.2024 року в адміністративній справі №280/714/24 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцятиденного строку за наявності підстав, передбачених ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва

суддя В.Є. Чередниченко