Справа № 520/646/24
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2025-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 р. Справа № 520/646/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Бегунца А.О. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 (головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С.) по справі № 520/646/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області , Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом, в якому просила:

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 26.10.2023 №14, яким відмовлено в призначенні дострокової пенсії за віком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, як матері інваліда з дитинства, інвалідність якого настала до досягнення шестирічного віку;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплачувати з 24 липня 2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дострокову пенсію за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, як матері інваліда з дитинства, інвалідність якого настала до досягнення шестирічного віку;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати заборгованості з виплати пенсії з 24 липня 2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у межах суми стягнення за один місяць;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подати звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду по даній справі протягом 20 днів з дня набрання рішенням законної сили.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 адміністративний позов частково задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 26.10.2023 №14, яким відмовлено в призначенні дострокової пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, як матері інваліда з дитинства, інвалідність якого настала до досягнення шестирічного віку.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 з 24.07.2023 дострокову пенсію за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, як матері інваліда з дитинства, інвалідність якого настала до досягнення шестирічного віку.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині виплати пенсії ОСОБА_1 у межах суми стягнення за один місяць.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не погодившись із рішенням суду в частині задоволення позову, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачкою до пакету документів не долучено документи згідно п. 2.18 Постанови №22-1 від 25.11.2005, а саме виписки з акта огляду МСЕК, медичного висновку закладу охорони здоров`я, посвідчення одержувача допомоги, паспорт дитини. Також не долучено документ, як матері особи з інвалідністю з дитинства, яка виховала її до шестирічного віку. Висновок ЛКК № 637 від 17.10.2023 не взято до уваги для призначення дострокової пенсії за віком, оскільки в ньому відсутня інформація про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, що передбачено пунктом 2.18 Порядку.

Страховий стаж заявниці становить 15 років 0б місяців 25 днів.

Позивачка правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

У зв`язку зі смертю судді ОСОБА_2 , на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначений новий склад колегії: головуючий суддя Русанова В.Б., судді Бегунц А.О., Присяжнюк О.В.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 має доньку ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (з відміткою про отримання паспорту).

17.04.2006 ОСОБА_1 видано посвідчення серії НОМЕР_2 , за яким позивачка отримувала державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла у віці 17 років 4 місяців та 9 днів, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкова Харківського міського управління юстиції.

20.10.2023 ОСОБА_1 звернулася до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області визначено органом, уповноваженим розглянути заяву позивача.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 26.10.2023 № 14 у призначенні пенсії позивачу відмовлено.

Підставою відмови зазначено відсутність необхідних документів згідно п. 2.18 Постанови № 22-1 від 25.11.2005, а саме сканованої копії з оригіналу медичного висновку № 69 від 13.10.2000 року, а додано лише скановану копію з копії документу, не надано виписку з акту огляду МСЕК, медичний висновок закладу охорони здоров`я, посвідчення одержувача допомоги, документ, як матері особи з інвалідністю з дитинства, яка виховала її до шестирічного віку, паспорт дитини.

Висновок ЛКК № 637 від 17.10.2023 не взято до уваги, оскільки цей документ не підтверджує те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, що передбачено п. 2.18 Порядку 22-1.

За доданими документами до стажу позивача зараховано всі періоди. Страховий стаж складає 15 років 06 місяців 25 днів.

Позивачка не погодившись із рішення відповідача звернулась до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано належні та достатні докази для призначення позивачу дострокової пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, як матері інваліда з дитинства, інвалідність якого настала до досягнення шестирічного віку. Проте пенсійним органом не в повному обсязі використано всі наявні можливості для належного розгляду заяви, не враховано надані заявником документи, що підтверджують її статус матері інваліда з дитинства, інвалідність якого настала до досягнення шестирічного віку та документи для призначення пенсії, що свідчить про протиправність рішення про відмову в призначені пенсії та наявності підстав для її призначення.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно ч.2 до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 22 Конституції України, права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Відповідно до ст. 46 Конституції України за громадянами закріплено право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (в подальшому - Закон № 1058-IV) пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають, зокрема, жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

Згідно абз. 4 п. 3 розд. VIII «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-IV жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Отже, право на дострокову пенсію за віком мають, зокрема, матері, які народили та виховали дитину - інваліда з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу).

Крім того, однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини-інваліда з дитинства.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття особа з інвалідністю на момент виникнення спірних відносин установлювався ст. 2 Закону України № 875-XII, а також ст. 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року за № 2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 2961-IV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Згідно абз. 3 ст. 1 Закону України № 2961-IV дитина-інвалід особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 330/2181/16-а (2-а/330/36/2016), згідно якої визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі України № 875-XII, ані в Законі України № 2109-III. При цьому за змістом абз. 2 п. 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року за № 1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Зі змісту абз. 4 п. 3 розд. XV «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-IV вбачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Згідно ч. 12 ст. 7 Закону України № 2961-IV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 року за № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-IV.

Отже, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що п. 2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням ст. 17 Закону України № 1788-XII та ст. 26, абз. 4 п. 3 розд. VIII «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-IV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

Крім того, у постанові від 15.05.2019 у справі № 330/2181/16-а Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Верховний Суд України у постанові від 27.05.2014 у справі № 21-133а14 висловив обґрунтовану позицію про те, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України № 1058-IV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Водночас Велика Палата Верховного Суду визнала помилковим висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про тлумачення поняття «інвалід з дитинства» як статус дитини-інваліда, який ця дитина набуває по досягненню нею 18 років, оскільки визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини-інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.

Для дострокового призначення пенсії матері дитини -інваліда має значення не факт установлення інвалідності, а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Процедура звернення особи за призначенням пенсії регламентована Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до абз. 11 пп. 5 п. 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону до заяви про призначення пенсії додаються такі документи: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю.

Так, п. 2.17 Порядку 22-1 встановлено, що при призначенні пенсій жінкам, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а також, у разі відсутності матері або за її згодою, чоловікам, які здійснювали виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини. У разі смерті дитини подається свідоцтво про смерть.

Згідно з п. 2.18 розділу ІІ Порядку № 22-1 встановлено, що визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 мала доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка хворіла на захворювання, яке відповідає п. 2 розділу 12 Переліку захворювання інвалідів з дитинства до 16 років, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я №175 від 05.12.1991, що дають право на одержання соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років, а саме : вроджена короткозорість високого ступеню обох очей з астигматизмом, амбліопія обох очей, згідно медичного заключення №69 №1672 від 16.10.2000 виданого КНП «Міська дитяча поліклініка №1» Харківської міської ради.

Також з висновоку ЛКК №637 від 17.10.2023 КНП «Міська дитяча поліклініка №1» Харківської міської ради, дитина позивача перебувала на обліку у лікарні з приводу вродженої короткозорості високого ступеню обох очей з астигматизмом, амбліопія обох очей. Діагноз був встановлений до 6-ти років. Дитина могла бути визнана дитиною з інвалідністю з приводу вродженої оперованої короткозорості високого ступеню обох очей з астигматизмом, амбліопія обох очей у відповідності до Переліку медичних показів, що надають право на отримання соціальної допомоги на дітей-інвалідів до 16 років, затвердженого наказом МОЗ України, Міністерством праці та соціального захисту населення України від 08.11.2001 №454/471/516 розділ ХІ, пункт 2, підпункт 1».

Окрім того, довідкою про отримання допомоги від 26.09.2023 №547, яка видана Управлінням соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради, також підтверджується, що позивач перебувала на обліку в зазначеному управлінні та відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» з 16.03.2006 по 31.03.2011 отримувала допомогу на дитину з інвалідністю, з надбавкою на догляд.

До того ж, медичним висновком № 288 від 12.11.2010 року на дитину - інваліда віком до 16 років, виданим на ОСОБА_3 , підтверджено, що дитина мала вроджену міопію.

Також позивачем надано копію форми індивідуальної програми реабілітації дитини - інваліда, що видається ЛКК ЛПФ № 94 (вікова категорія від 0 до 18 років).

Тобто, з наведеного вище, можна зробити висновок, що хвороба дитини позивача, яка у подальшому стала підставою для отримання інвалідності, була в неї вроджена і постійно розвивалась.

Щодо доводів апеляційної скарги, в частині неналежності корінця медичного висновку № 69 від 13.10.2000 .

Відповідно до ч.2 ст.74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідачем належних доказів недійсності документу, зокрема як то рішення або вироку суду не надав, а отже зазначені обставини є припущеннями та не можуть бути взяті колегією суддів до уваги.

До того ж, корінець медичного висновку № 69 від 13.10.2000 завірений належним чином з відтисками печаток медичної установи.

Як вірно встановлено судом та підтверджено доказами по справі позивач є матір`ю дитини інваліда з дитинства, виховала її до 17 років, на час звернення до пенсійного органу досягла 50 років та має не менше 15 років страхового стажу.

Доводи апелянта щодо не надання позивачем до заяви паспорту дитини, колегія суддів вважає безпідставними та такими , що не відповідають п.2.17 Порядку № 22-1, крім того на час звернення в 2024 позивача її дитина померла (2011) та її паспорт був вилучений.

Відповідно до п. 14 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 №52/5 (у редакції 10.01.2011, тобто редакції, яка діяла на момент видачі свідоцтва про смерть дитини) паспорт або паспортний документ померлого, а також військово- облікові та пільгові документи орган державної реєстрації актів цивільного стану, який реєструє смерть, вилучає і на першій сторінці цих документів робить відмітку: "Власник помер________. Актовий запис про смерть N ___ від_.".

Для призначення пенсії згідно п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачем надано відповідачу усі передбачені нормами діючого законодавства документи.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність відмови у призначенні дострокової пенсії за віком на пільгових умовах позивачу, як матері дитини інваліда з дитинства відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка оформлена рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 14від 26.10.2023.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 квітня 2019 року у справі № 204/362/17, вказано, що єдиним органом, до повноважень якого належить вирішення питання щодо наявності чи відсутності у особи права на призначення пенсії, є територіальний орган Пенсійного фонду, до якого особа звернулася із відповідною заявою. При цьому за наслідками розгляду заяви пенсійний орган повинен прийняти відповідне рішення, яке повинно бути вмотивованим. Крім того, зазначено, що суд, як орган уповноважений виключно на перевірку законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, позбавлений можливості приймати таке рішення, оскільки це буде свідчити про перебирання на себе судом повноважень, наданим виключно органам Пенсійного фонду.

Колегія суддів звертає увагу, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей. Позивач як громадянин України, стаж якого підтверджений трудовою книжкою, що є основним документом, який підтверджує трудовий стаж, має право на відповідний соціальний захист з боку держави. При цьому держава в особі своїх органів не може відмовляти у виконанні своїх позитивних зобов`язань, в даному випадку у наданні соціального захисту, з формальних підстав.

Згідно з пп.2 п.6 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Головне управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань.

Тобто законодавець не тільки наділив відповідача правом на перевірку відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а й зобов`язав витребовувати в установленому законодавством порядку відомості, необхідні для здійснення покладених на Головне управління Фонду завдань та сприяти особам, що звернулись за призначенням пенсії, в одержанні відсутніх у них документів для призначення пенсії.

Отже, відповідачу слід урахувати, що у випадку, якщо поданих позивачем документів про призначення пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачу надати інформації щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Колегія суддів, приходить до висновку, що ГУ ПФУ в Запорізькій області не вжито всіх наявних можливостей для належного та об`єктивного розгляду заяви позивача від 20.10.2023.

Натомість відповідачем покладено тягар негативних наслідків із необґрунтованих підстав виключно на позивача.

Враховуючи наведені норми та встановлені судом обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 з 24.07.2023 дострокову пенсію за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, як матері інваліда з дитинства, інвалідність якого настала до досягнення шестирічного віку.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 по справі № 520/646/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді А.О. Бегунц О.В. Присяжнюк