Справа № 285/5178/24
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2025-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 285/5178/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Сусловець М.Г.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

12 березня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Матохнюка Д.Б. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

-скасувати постанову № 681 від 02.10.2024 ІНФОРМАЦІЯ_2 і закрити справу про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 січня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зокрема зазначено, що згідно Положення №154, відповідачем може бути ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки ІНФОРМАЦІЯ_4 згідно інформації, отриманої з державних реєстрів-відсутній взагалі та не є юридичною особою публічного права.

Апелянт просив звернути увагу, що районні ТЦК та СП є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки АРК, областей м.м.Києва та Севастополя. Філії та представництва не є юридичними особами.

При цьому, скаржник зауважив, що суд першої інстанції самостійно визнав ІНФОРМАЦІЯ_5 належним відповідачем, оскільки не вчинив дії, передбачені ст.46 КАС України.

Позивач вказав, що 29.11.2024 ним через канцелярію суду подано заяву про виявлення заяви неналежного представника відповідача, в якій чітко вказано, що відповідачем є ІНФОРМАЦІЯ_5 , а не пропонований судом ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Крім того, ОСОБА_2 зазначив, що суд першої інстанції дійшовши висновку, що ІНФОРМАЦІЯ_5 є неналежним відповідачем, не вказав до кого має бути пред`явлений позов.

Позивачем наголошено на порушення судом щодо розгляду його заяви про відвід та строків розгляду справи.

Також на переконання скаржника, зазначення судом в оскаржуваному судовому рішенні про те, що останнє може бути оскаржене протягом десяти днів з моменту його проголошення, а не з моменту належного отримання, а також незазначення до якого конкретного суду може бути оскаржене рішення, є намаганням судді Сусловця М.Г. обмежити право позивача на доступ до правосуддя.

Також позивачем в прохальній частині апеляційної скарги заявлено клопотання про витребування у відповідача копій документів, перелік яких міститься в її мотивувальній частині, яке колегія суддів залишає без розгляду, оскільки таке не відповідає вимогам ст.167 КАС України.

Щодо заявленого в апеляційній скарзі клопотання позивача про проведення розгляду справи в порядку письмового провадження, то колегія суддів звертає увагу, що ст.286 КАС України не передбачено права суду призначати судовий розгляд в цій категорії справ без виклику та повідомлення сторін. При цьому, вказана норма закону не зобов`язує позивача бути присутнім в судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи.

12.03.2025, до початку судового засідання позивачем подано заяву-заперечення, де серед іншого у п.2 міститься під умовою заява про відвід колегії суддів, однак суд залишає цю заяву без розгляду, оскільки така є необгрунтованою та не може вважатися заявою про відвід в розумінні статей 36-38 КАС України.

За правилами п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.10.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 винесено постанову № 681, якою останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн.

Не погодившись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позов заявлено до неналежного відповідача.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст.46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбаченим законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

П. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 (далі Положення № 154) визначено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.

Залежно від обсягів облікової, призовної та мобілізаційної роботи утворюються районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі - районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

За змістом п. 9 Положення №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема, розглядають справи (цілодобово під час проведення мобілізації та/або у період воєнного стану) про адміністративні правопорушення та накладають адміністративні стягнення відповідно та з дотриманням Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Отже, як ІНФОРМАЦІЯ_5 , так і ІНФОРМАЦІЯ_4 , є територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, кожен з яких виконує покладені на них свої завдання та функції.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень-орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Крім того, як зазначено представником ІНФОРМАЦІЯ_8 у відзиві на апеляційну скаргу, адреса розташування ІНФОРМАЦІЯ_7 є інформацією, яка містить державну таємницю, відомості про вказаний ІНФОРМАЦІЯ_4 в Єдиному державному реєстрі відсутні.

За вказаних обставин, є необгрунтованими доводи позивача, що ІНФОРМАЦІЯ_4 не може бути відповідачем у даній справі.

Виходячи із наведеного, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції в тій частині, що позовні вимоги, пред`явлені до ІНФОРМАЦІЯ_8 є безпідставними, оскільки належним відповідачем у справі є ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В той же час, колегія суддів вказує на таке.

Уст.48 КАС України закріплено, що суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Якщо позивач не згоден на його заміну іншою особою, то ця особа може вступити у справу як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про що суд повідомляє третю особу. Якщо позивач згоден на його заміну іншою особою, але така особа не згодна на участь у справі, суд залишає позовну заяву без розгляду, про що постановляється відповідна ухвала.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

Під час вирішення питання про залучення співвідповідача чи заміну належного відповідача суд враховує, зокрема, чи знав або чи міг знати позивач до подання позову у справі про підставу для залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку.

Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Таким чином, із наведеної норми слідує, що можливість заміни неналежного відповідача може здійснюватися виключно під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Варто зауважити, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. У такому випадку суд з метою забезпечення захисту порушеного (оспорюваного, невизнаного) права особи повинен замінити неналежного відповідача належним або залучити до участі у справі співвідповідача, однак на це потрібна згода позивача. При цьому, заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову-є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності, або залучення співвідповідачів .

Аналогічний правовий висновок сформовано у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 460/2903/20 та від 24 червня 2024 року у справі № 160/14458/20.

Проте, як з`ясовано колегією суддів, судом першої інстанції вищенаведених вимог процесуального закону не дотримано, питання щодо залучення до справи належного відповідача судом не вирішувалося, а згода позивача на його заміну іншою особою не з`ясовувалася.

Верховний Суд у постанові від 11 травня 2023 року (справа № 826/10651/17) вказав, що суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, позбавлений можливості здійснювати заміну відповідача належним, а тому повинен відмовити у задоволенні позовних вимог з мотивів того, що позов заявлено до неналежного позивача, оскільки частиною сьомою статті 48 КАС України визначено, що заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. Іншого процесуальним законодавством не передбачено.

За такого правового регулювання, предмета і підстав позову в даному адміністративному спорі, колегія суддів на стадії апеляційного розгляду справи позбавлена можливості усунути недоліки, допущені судом першої інстанції , у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню.

При цьому, відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, за умови неможливості його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте вже до належного відповідача.

Разом з тим, зважаючи на те, що допущені порушення норм процесуального права, не входять до визначеного ст.317 КАС України вичерпного переліку норм процесуального права, порушення яких дає право суду апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції, у колегії суддів відсутні законні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 48, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 січня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Матохнюк Д.Б. Сторчак В. Ю.