Справа № 500/492/25
Суддя: Баб'юк Петро Михайлович
Дата ухвалення: 2025-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/492/25

11 березня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Баб`юка П.М., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - відповідач), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області за №11 від 27.01.2025 про відмову ОСОБА_1 у зарахуванні до її страхового стажу періоду роботи у виробничо-комерційному підприємстві "Кипарис" та колгоспі (с/с, ПАП, ТзОВ) ім. І.Франка;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу періоди її роботи у виробничо-комерційному підприємстві "Кипарис" із 17 серпня 1978 року по 23 квітня 1980 року та у колгоспі (с/с, ПАП, ТзОВ) ім. І. Франка із 27 вересня 1984 року по 30 березня 2001 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач звернулася до територіального управління пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком, проте рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області за №11 від 27.01.2025 їй відмовлено у призначенні вказаної пенсії.

Так, відповідачем зараховано до страхового стажу позивачки лише 5 років, при цьому не зараховано до страхового стажу період її роботи у виробничо-комерційному підприємстві "Кипарис" із 17 серпня 1978 року по 23 квітня 1982 року, та у колгоспі (с/с, ПАП, ТзОВ) ім. І. Франка із 27 вересня 1984 року по 30 березня 2001 року, що у загальному складає 18 років 2 місяці і 11 днів.

Відмову у не зарахуванні до страхового стажу зазначеного періоду роботи відповідач мотивував неналежним заповненням трудових книжок позивачки та довідок про стаж і заробітну плату (наявність розбіжностей у по батькові позивачки " ОСОБА_2 " замість " ОСОБА_3 ", наявність скорочень ініціалів, відсутність печатки на титульній сторінці та інші).

Ухвалою судді від 05.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

18.02.2025 від Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог та вказує, що до страхового стажу не зараховано всі періоди роботи згідно трудової книжки від 16.04.1983 серія НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці не повністю зазначено дату народження, по батькові " ОСОБА_2 " не відповідає паспортним даним " ОСОБА_3 ";

періоди роботи згідно записів трудової книжки від 21.06.1978 серії НОМЕР_2 , оскільки титульну сторінку не засвідчено печаткою установи яка вперше заповнювала трудову книжку та по батькові " ОСОБА_2 " не відповідає паспортним даним " ОСОБА_3 ";

не прийнято до уваги дані довідок: №19, оскільки по батькові зазначено " ОСОБА_2 " не відповідає паспортним даним " ОСОБА_3 ", №671 від 31.10.2022, оскільки зазначено по батькові " ОСОБА_4 " не відповідає паспортним даним " ОСОБА_3 ", №672 від 31.10.2022, оскільки по батькові зазначено зі скороченням " ОСОБА_5 .".

19.02.2025 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що у відповідності до чинного трудового та пенсійного законодавства, підставою для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи особи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні бухгалтерської документації працедавцем.

Зазначено, що позивачка, на підтвердження страхового стажу надала відповідачу свої трудові книжки, а також довідки про свою заробітну плату під час роботи у ВКП "Кипарис" та колгоспі ім. І. Франка, форма власності якого у подальшому змінювалась на селянську спілку та ТзОВ.

Таким чином, позивачка надала відповідачу всі наявні у неї документи на підтвердження страхового стажу і при цьому не може нести відповідальності за правильність, повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення внутрішньої документації працедавцями оскільки не була наділена повноваженнями здійснювати контроль за їх діяльністю.

Вказано, що за таких обставин недоліки записів у трудовій книжці, архівних довідках, не можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудових книжках чи архівних довідках.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

З`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 20.01.2025 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком у відповідності до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За принципом екстериторіальності вказану заяву та додані документи передано на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

За результатами розгляду, 27.01.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято рішення №11 про відмову в призначенні пенсії за віком.

Як слідує зі змісту вказаного рішення, за доданими документами до страхового стажу не зараховано:

періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16.04.1983, оскільки на титульній сторінці не повністю зазначено дату народження, по батькові ОСОБА_2 не відповідає паспортним даним ОСОБА_3 ;

періоди роботи зазначені в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 21.06.1978, оскільки титульну сторінку не засвідчено печаткою установи яка вперше заповнювала трудову книжку та по батькові ОСОБА_2 не відповідає паспортним даним ОСОБА_3 ;

не прийнято до уваги дані довідок: №19, оскільки по батькові зазначено ОСОБА_2 не відповідає паспортним даним ОСОБА_3 ; №671 від 31.10.2022, оскільки зазначено по батькові ОСОБА_4 , не відповідає паспортним даним ОСОБА_3 ; оскільки №672 від 31.10.2022, оскільки по батькові зазначено зі скороченням "Єв.".

Також у рішенні зазначено, що страховий стаж позивача складає 05 років.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, вважаючи його протиправним, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України № 2747-IV від 06.07.2005 (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV).

У відповідності до ч.1 ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Згідно з ч.2 ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.

Відповідно до частини першої та другої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як встановлено статтею 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Документи можуть бути подані в електронному вигляді з накладенням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.

Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.

У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 17 Порядку №637 визначено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку із стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Відповідно до пункту 18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637: довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Так, до страхового стажу позивачки не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16.04.1983, оскільки на титульній сторінці не повністю зазначено дату народження, по батькові ОСОБА_2 не відповідає паспортним даним ОСОБА_3 ;

періоди роботи зазначені в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 21.06.1978, оскільки титульну сторінку не засвідчено печаткою установи яка вперше заповнювала трудову книжку та по батькові ОСОБА_2 не відповідає паспортним даним ОСОБА_3 ;

не прийнято до уваги дані довідок: №19, оскільки по батькові зазначено ОСОБА_2 не відповідає паспортним даним ОСОБА_3 ; №671 від 31.10.2022, оскільки зазначено по батькові ОСОБА_4 , не відповідає паспортним даним ОСОБА_3 ; №672 від 31.10.2022, оскільки по батькові зазначено зі скороченням " ОСОБА_6 ".

Отже, основною підставою для незарахування спірних періодів до страхового стажу позивачки слугувала невідповідність по батькові у трудових книжках та довідках " ОСОБА_2 ", " ОСОБА_4 " паспортним даним " ОСОБА_3 ".

Насамперед суд зауважує, що Пенсійний фонд не наділений правом на усунення таких розбіжностей.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Справи щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення розглядаються місцевими загальними судами, а отже, такі факти, не можуть бути встановлені в ході розгляду даної справи Тернопільським окружним адміністративним судом.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що приймаючи рішення від 27.01.2025 №11 про відмову у призначенні пенсії за віком Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області діяло в межах та у спосіб визначений чинним законодавством, і в суду відсутні підстави для визнання його протиправним та його скасування.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 11 березня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: вул. Надії Алексєєнко, 106, м. Дніпро, Дніпровський р-н, Дніпропетровська обл., 49008, ).

Головуючий суддя Баб`юк П.М.