Справа № 380/19103/22
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2025-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/19103/22 пров. № А/857/2428/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року в справі № 380/19103/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

суддя в 1-й інстанції Чаплик І.Д.,

час ухвалення рішення 28 лютого 2023 року,

місце ухвалення рішення м.Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, - період з 18.03.2018 по 20.12.2022, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю виключення зі списків особового складу частини відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, - період з 18.03.2018 по 20.12.2022, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю виключення зі списків особового складу частини відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 18.03.2018 по 18.09.2018.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) у розмірі 79 285 (сімдесят дев`ять тисяч двісті вісімдесят п`ять) гривень 92 копійки.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду в частині визначення суми середнього заробітку, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Так, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року у справі №380/19103/22 змінено, виклавши абз.3 резолютивної частини в наступній редакції: «Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі - 79368,40 грн (сімдесят дев`ять тисяч триста шістдесят вісім гривень сорок копійок)».

В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року у справі № 380/19103/22 залишено без змін.

Надалі, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2023 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2023 року в частині задоволення позовних вимог у справі № 380/19103/22 скасовано та позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 березня 2018 року по 17 вересня 2018 року у сумі 10323 (десять тисяч триста двадцять три) грн 68 коп.

У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року залишено без змін.

Не погоджуючись з такими рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся з касаційною скаргою.

Постановою Верховного Суду від 30 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2023 року задоволено. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

За наслідками нового апеляційного перегляду, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2024 року, апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2023 року у справі №380/19103/22 залишено в силі.

Позивач знову звернувся з касаційною скаргою на вищезгадане судове рішення.

Відтак, постановою Верховного Суду від 26 грудня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2024 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд апеляційної інстанції вирішив справу без повного та всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі. Висновки суду апеляційної інстанції та оскаржуване рішення в цій справі не відповідають завданням адміністративного судочинства щодо справедливого і неупередженого вирішення спору.

Зазначено, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Також Верховний Суд дійшов переконання, що залишення судом апеляційної інстанції в силі постанови суду апеляційної інстанції є недопустимим, оскільки процесуальним законодавством не визначено таких повноважень у суду апеляційної інстанції.

Отже, в межах цього апеляційного провадження, розглядається апеляційна скарга військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року в справі № 380/19103/22, яке було змінено постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2023 року.

Вимоги апеляційної скарги військова частина НОМЕР_1 обґрунтовує тим, що норми Кодексу законів про працю України не поширюються на спірні правовідносини. Стаття 117 КЗпП України не поширюється на правовідносини, що виникають в порядку виконання судового рішення про присудження заробітної плати. З прийняттям судового рішення ст.ст. 116, 117 КЗпП України не підлягають застосуванню, а зобов`язання роботодавця передбачене трудовим законодавством замінюється на обов`язок з виконання судового рішення. Стверджує, що індексація не належала позивачу на момент звільнення з військової частини, відтак нараховані суми не можуть вважатися такими, що «є належними звільненому працівникові сумами». Зазначає, що суд за певних умов, з урахування принципів розумності, справедливості та пропорційності, може зменшити розмір відшкодування, яке стягується з роботодавця.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача в якій частково підтримав доводи останнього та просив задовольнити таку частково. При цьому, позивач просить збільшити розмір сум стягнення до 813 929,54 порівняно із задоволеним рішенням місцевого суду (79285,92 грн) та збільшеним судом апеляційної інстанції (79368,40 грн).

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17 березня 2018 року № 68 полковника ОСОБА_1 , командира ремонтно-відновлюваного батальйону НОМЕР_2 окремого ремонтно-відновлювального полку оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », звільненого від займаної посади наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 16 лютого 2018 року № 61 та призначеного на посаду старшого офіцера-ревізора бронетанкової служби озброєння управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби.

Наказом військової частини НОМЕР_1 від 17 березня 2018 року №68 позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а також здійснено нарахування та виплату грошового забезпечення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року у справі № 380/10166/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 17 березня 2018 року з урахуванням базового місяця січень 2008 року та березень 2018 року відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, та здійснити виплату з урахуванням виплаченої суми.

На виконання вказаного рішення суду військовою частиною НОМЕР_1 нараховано та 21 грудня 2022 року виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 79346,38 грн.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.03.2018 до 20.12.2022, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Спірні правовідносини у цій справі виникли щодо права позивача на стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо доводів про непоширення приписів КЗпП України на спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті першої Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Абзацом 2 ч. 3 ст. 9 Закону № 2011-XII встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-ХІІ від 03.07.1991 (далі - Закон № 1282-ХІІ).

Так, ст. 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

В силу норми ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року у справі № 380/10166/21, яким зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 17 березня 2018 року з урахуванням базового місяця січень 2008 року та березень 2018 року відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, відповідачем нараховано та 20 грудня 2022 року виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 79346,38 грн.

Підстави виникнення, проходження і припинення військової служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю таких службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Так, як нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, індексації грошового забезпечення тощо, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)), разом з тим, такі питання врегульовані норами КЗпП України, тому колегія суддів згідно з положеннями ст.9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17 та постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а, у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 320/6659/18.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апелянта в частині непоширення положень КЗпП України у спірних правовідносинах, з наведених вище мотивів.

Щодо виникнення обов`язку з відшкодування (ст. 117 КЗпП України).

Згідно зі ст. 116 цього Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Закріплені у цих статтях норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З метою забезпечення єдності судової практики у цій категорії спорів суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, як таку, що ухвалена пізніше і якою змінені чинні підходи щодо застосування приписів статей 116, 117 КЗпП України. На такому підході до досягнення зазначеної мети наголосила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, в якій зазначено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Послідовною є практика Верховного Суду про наявність підстав при вирішенні спору про стягнення невиплаченої у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України, належної працівнику заробітної плати (її частини), одночасно вирішувати питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення невиплаченої (не своєчасно виплаченої) працівнику заробітної плати (її частини) при звільненні (постанови Верховного Суду від 09.02.2023 у справі № 620/2338/20; від 25.04.2023 у справі № 460/49364/22).

У цій справі позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на отримання грошового забезпечення у повному розмірі (індексації), що встановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року у справі № 380/10166/21, яке набрало законної сили, просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому військова частина провела фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати спірної індексації грошового забезпечення поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України.

Оскільки не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд доходить висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати спірної індексації.

Відтак, виплата позивачу грошового забезпечення на виконання рішення суду, є обставиною, яка визначила період затримки розрахунку при його звільненні.

При цьому правова позиція стосовно систематичного та постійного характеру виплати індексації наведена у постановах Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі № 638/9697/17 та 30 грудня 2020 року у справі № 359/8843/16-а.

Колегія суддів зазначає, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Отже виплата (20 грудня 2022 року) позивачеві індексації грошового забезпечення, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.01.2022 у справі №380/10166/21, є обставиною, яка визначила період затримки розрахунку при його звільненні, адже таке проіндексоване грошове забезпечення мало бути виплачено при звільненні військовослужбовцю до виключення його зі списків особового складу військової частини.

Доводи скаржника про протилежне є неспроможними та відхиляються апеляційним судом.

Необґрунтованими у цьому також є посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України", де Суд зазначав, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 Кодексу законів про працю України всупереч практиці Верховного Суду України. Вказане рішення Європейського суду з прав людини не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Встановлення судом факту не проведення повного розрахунку з працівником у день звільнення з вини роботодавця є визначальним і достатнім для вирішення питання щодо застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України.

У свою чергу, питання правомірності/протиправності звільнення особи не може впливати на вирішення питання щодо права звільненого працівника на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за умови встановлення факту невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України.

Подібний підхід при вирішенні питання одночасного застосування приписів статей 117, 235 Кодексу законів про працю України застосовано Верховним Судом при розгляді справи № 120/10686/22.

Верховний Суд, надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП України, неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку органом, який виносить рішення по суті спору (зокрема, у постановах від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а).

Так, у постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 06 березня 2025 року в справі № 260/5786/23.

Виходячи з пунктів 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.92 № 100 (далі - Порядок № 100), середній заробіток за час затримки розрахунку визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість днів затримки розрахунку. Водночас середньоденна заробітна плата є часткою розміру заробітної плати за останні два місяці перед звільненням та кількості відпрацьованих днів у такому періоді (кількості днів, за які нараховувалася заробітна плата).

На підставі пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з п.7 розділу І цього Порядку, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

При цьому за змістом пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати, грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.

Отже норми положення Порядку № 100 унормували приписи Закону № 2011-XII, установивши пряму норму щодо виключення одноразових виплат із категорії складових грошового забезпечення, з суми яких обчислюється середня заробітна плата для розрахунку відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України

Позивача звільнено зі служби (списків особового складу частини) у березні 2018 року, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.03.2018 №68, отже до розрахунку включається грошове забезпечення за січень та лютий 2018 року (за два попередні повні місяці, котрі передують місяцю звільнення зі служби).

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, на підставі відомостей з особового рахунку №15 військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 , дійшов висновку, що розмір грошового забезпечення позивача у січня 2018 року склав 20 298, 14 грн., у лютому 2018 року склав 12 805, 00 грн.

Однак апеляційний суд не може погодитися з таким висновком, оскільки в розрахунок суми грошового забезпечення за січень 2018 року включена одноразова грошова допомога на оздоровлення в сумі 7607,25 грн, що суперечить правилам розрахунку середньої заробітної плати.

Також колегія суддів звертає увагу на приписи Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - «Інструкція №260»), яка була чинною з 25 липня 2008 року до 20 липня 2018 року та визначала порядок й умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Абзац 2 пункту 1.9 розділу І Інструкції №260 встановлював, що грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби в поточному місяці за минулий.

Отже, колегія суддів зазначає про те, що з огляду на правила пункту 1.9 Інструкції №260, яка була чинною на момент нарахування грошового забезпечення, необхідно враховувати грошове забезпечення, виплачене військовою частиною НОМЕР_1 у лютому й березні 2018 року за січень і лютий 2018 року, відповідно.

Також графа «березень» в особовому рахунку №15 передбачає такий ж розмір окладу позивача як і в графі «лютий», однак 1 березня 2018 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30 серпня 2017 року № 704, якою були встановлені нові розміри окладів військовослужбовців.

Відтак, грошове забезпечення позивача (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, надбавка за таємність, надбавка за виконання особливо важливих завдань, премія, додаткова грошова винагорода) за останні два календарних місяця, що передували звільненню зі служби, становило: січень 2018 року 13000 грн., лютий 2018 року 13500 грн.

Зазначене судом першої інстанції не враховано. Суд апеляційної інстанції в постанові від 22 травня 2023 року таку помилку не виправив.

Число календарних днів: у січні 2018 року 31; у лютому 2018 року 28.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 449,15 грн ((13000 грн + 13500 грн) : (31+28)).

Як встановлено судом вище, позивача звільнено з військової служби з 17 березня 2018 року (витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.03.2018 №68), повний розрахунок проведено 21 грудня 2022 року (платіжне доручення №854)

Отже спірний період становить з 18 березня 2018 року (наступний день після звільнення) по 20 грудня 2022 року (день, що передує повному розрахунку).

На таку обставину звернув увагу Верховний Суд в постанові від 26 грудня 2024 року в цій справі, направляючи її на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суд зазначає, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19.07.2022, положення статті 117 Кодексу законів про працю України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 Кодексу законів про працю України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції № 3248-IV); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 Кодексу законів про працю України (у новій редакції Закону № 2352-IX).

Тому, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ 19 липня 2022 року і після цього.

Період з 18 березня 2018 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, суд може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19 липня 2022 року до 20 грудня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

У межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц наголосила, що визначений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, а отже визначення чіткої суми стягнення є обов`язковим в даному випадку.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

У цій справі Верховний Суд зазначив, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 520/899/21 від 09 березня 2023 року.

Отже, з врахування вищенаведених висновків апеляційний суд зазначає наступне.

Щодо періоду після 19.07.2022 року, враховуючи приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові, то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача з 19.07.2022 року по 20.12.2022 року становить 69618,25 грн (449,15 * 155 днів).

Щодо періоду до 19.07.2022 року, то середньоденна заробітна плата позивача, за останні два місяці перед звільненням, складає 449,15 грн.

Затримка у виплаті спірної грошової суми (з 18.03.2018 року до 19.07.2022) становить 1584 дня, а отже, розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 711453,60 грн (449,15*1584).

Отже, істотність частки недоотриманого грошового забезпечення при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 11,15% (79346,38/711453,60*100 %).

Таким чином, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 11,15% розраховується наступним чином: 449,15 грн (середньоденний заробіток позивача) х 1584 (дні затримки розрахунку) х 11,15% та дорівнює 79327,08 грн.

Відтак, враховуючи вказані Великою Палатою Верховного Суду критерії розміру простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, середній заробіток за час затримки розрахунку за період до 19.07.2022 становить 79327,08 грн.

Наведена формула розрахунку середнього заробітку з урахуванням принципу співмірності є актуальною та застосовною Верховним Судом, зокрема в постанові у справі № 380/6837/20 від 29 липня 2022 року.

Дослідивши обставини справи у відповідності до наведених правових норм, враховуючи чітку та послідовну позицію Верховного Суду зі спірного питання викладену в цій справі, суд апеляційної інстанції приходить до необхідного висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 148945,33 грн, який і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов фактично правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, разом з тим, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

При цьому, оскільки постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2023 року зазначених помилок суду першої інстанції виправлено не було, відтак підлягає скасуванню також раніше прийнята постанова суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2023 року в справі № 380/19103/22 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 148945,33 (сто сорок вісім тисяч дев`ятсот сорок п`ять) гривень 33 копійки.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 12 березня 2024 року.