Справа № 990/319/23
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2025-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

06 березня 2025 року

м. Київ

справа №990/319/23

адміністративне провадження № П/990/319/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Соколова В.М.,

суддів: Желєзного І.В., Білак М.В., Загороднюка А.Г., Мацедонської В.Е.,

за участю:

секретаря судового засідання Кандиби Є.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Ксендзова А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 990/319/23 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними дій,

УСТАНОВИВ:

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС України, Комісія, відповідач), у якому просить:

1) визнати протиправними дії ВККС щодо проведення 23 листопада 2023 року пленарного засідання з питання підтримки рішення колегії Комісії, ухваленого у межах процедури кваліфікаційного оцінювання судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді;

2) визнати протиправним і скасувати рішення ВККС від 23 листопада 2023 року про визнання судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді, та передання справи до колегії № 3, членом якої є доповідач, для внесення Вищій раді правосуддя подання про звільнення судді із займаної посади.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ СПРАВИ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ РІШЕННЯ У СПРАВІ

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що 23 листопада 2023 року ВККС проведено пленарне засідання щодо питання про підтримку рішення колегії Комісії, ухваленого в межах процедури кваліфікаційного оцінювання судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді. Під час вказаного засідання відбулася повторна співбесіда та повторне дослідження суддівського досьє позивача, що не передбачено чинним законодавством. Позивач звертає увагу, що у силу пункту 20 розділу ХІІ Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі по тексту - Закон №1402-VIII) відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному Законом № 1402-VIII. Отже, чинним законодавством не передбачено розгляд і вирішення питання відповідності займаній посаді судді пленарним складом Комісії. Більше того, законодавством взагалі не передбачено проведення повторної співбесіди та дослідження суддівського досьє.

Позивач акцентує увагу, що на час проведення пленарного засідання Комісії 23 листопада 2023 року його відповідність, як судді, критерію доброчесності та професійної етики, та відповідність займаній посаді підтверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 4 лютого 2021 року № 231/0/15-21. За таких обставин дії відповідача щодо проведення пленарного засідання 23 листопада 2023 року і прийняте на ньому спірне рішення є протиправними, адже чинним законодавством не передбачено можливість проведення повторного оцінювання судді для підтвердження відповідності займаній посаді. Окрім того зазначає, що фактичний перегляд Комісією свого рішення від 20 березня 2019 року № 44/ко-19 і його скасування у спосіб не передбачений законом є протиправним і таким, що порушує принцип верховенства права, закріплений в статті 8 Конституції України, елементом якого (принципу) є правової визначеності.

Позиція ВККС полягає у тому, що за наявності висновку Громадської ради доброчесності (далі - ГРД) про невідповідність судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, його оцінювання на відповідність займаній посаді повинно завершуватися ухваленням Комісією рішення у порядку абзацу другого частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII, тобто підтриманням рішення колегії Комісії її пленарним складом, інакшого чинне законодавство не передбачає. Твердження позивача щодо реалізації рішення Комісії від 20 березня 2019 року №44/ко-19 рішенням ВРП від 4 лютого 2021 року № 231/0/15-21 відповідач уважає безпідставними, оскільки станом на 4 лютого 2021 року Комісією не було виконано вимоги абзацу другого частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII, а отже, вказане рішення Комісії не набрало чинності.

ВККС посилається на те, що на момент ухвалення рішення ВККС від 23 листопада 2023 року № 23/ко-23 Конституцією України, Законом № 1402-VIII визначено повноваження Комісії щодо проведення кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді, передбачено ухвалення Комісією подання ВРП з рекомендацією про звільнення судді у разі встановлення невідповідності такого судді займаній посаді; унормовано, що ВККС приймає таке рішення на засіданні у пленарному складі.

Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 28 листопада 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Соколов В. М., судді: Білак М. В., Губська О. А., Загороднюк А. Г., Мацедонська В. Е.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2023 року відкрито провадження в адміністративній справі № 990/319/23 та призначено її до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін за правилами спрощеного позовного провадження колегією суддів у складі п`яти суддів.

Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2023 року задоволено заяву ВККС про продовження процесуального строку для подання до суду відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення, до 25 грудня 2023 року.

12 лютого 2024 року до Верховного Суду надійшло клопотання ВККС про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування рішення ВККС від 23 листопада 2023 року № 21/ко-23.

Ухвалою від 8 квітня 2024 року Верховний Суд задовольнив клопотання ВККС і закрив провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення ВККС від 23 листопада 2023 року про визнання судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді, та передання справи до колегії № 3, членом якої є доповідач, для внесення ВРП подання про звільнення судді із займаної посади.

Розгляд справи продовжився у частині позовних вимог про визнання протиправними дій ВККС щодо проведення 23 листопада 2023 року пленарного засідання з питання підтримки рішення колегії Комісії, ухваленого у межах процедури кваліфікаційного оцінювання судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді.

У зв`язку з обранням члена судової колегії - судді Губської О. А. до Великої Палати Верховного Суду, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 9 грудня 2024 року визначено новий склад колегії суддів: Соколов В. М. - головуючий суддя, судді: Желєзний І. В., Білак М. В., Загороднюк А. Г., Мацедонська В. Е.

УСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Указом Президента України від 10 лютого 2012 року № 83/2012 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Святошинського районного суду міста Києва.

Рішенням ВККС від 20 жовтня 2017 року № 106/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання 999 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 .

До Комісії 14 березня 2018 року електронною поштою надійшов висновок Громадської ради доброчесності (далі - ГРД) про невідповідність судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

18 березня 2019 року до Комісії надійшов висновок ГРД у новій редакції про невідповідність судді ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

Рішенням ВККС у складі колегії від 20 березня 2019 року № 44/ко-19 визначено, що суддя Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді набрав 725,5 бала, а тому підлягає визнанню таким, що відповідає займаній посаді.

У вказаному рішенні Комісії зазначено, що воно набирає чинності відповідно до абзацу третього підпункту 4.10.8 пункту 4.10 розділу IV Регламенту ВККС (далі - Регламент) у редакції, чинній на момент ухвалення цього рішення.

Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування», який набрав чинності 7 листопада 2019 року, припинено повноваження членів ВККС.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 4 лютого 2021 року № 231/0/15-21 Президентові України внесено подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Святошинського районного суду міста Києва. За змістом цього рішення Вища рада правосуддя, керуючись власною оцінкою обставин, пов`язаних з кандидатурою судді ОСОБА_1, зокрема тих, які наведені у висновку ГРД, дійшла висновку про відсутність обґрунтованого сумніву щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з призначенням його на посаду судді. Крім того, у цьому рішенні зазначено, що наведені у висновку ГРД відомості були предметом розгляду Комісії, яка надала їм належну оцінку в межах процедури кваліфікаційного оцінювання судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 1 грудня 2021 року №614/2021 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Святошинського районного суду міста Києва безстроково.

1 червня 2023 року Вищою радою правосуддя призначено 16 членів ВККС.

20 липня 2023 року Комісія прийняла рішення № 34/зп-23 про продовження кваліфікаційного оцінювання суддів, зокрема тих, які призначені (обрані) на посаду суддів та яких колегіями ВККС визнано такими, що відповідають займаній посаді судді, проте відповідне питання винесено на розгляд Комісії у пленарному складі через надходження висновку ГРД про невідповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності.

16 листопада 2023 року на адресу Комісії надійшов висновок ГРД у новій редакції про невідповідність судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, у якому також враховано висновок від 2019 року. При цьому ГРД надала інформацію, яка сама по собі не стала підставою для висновку, але потребує, на думку ГРД, пояснень судді.

20 листопада 2023 року на адресу Комісії від ОСОБА_1 надійшли пояснення стосовно висновку ГРД, у яких суддя висловив незгоду з цим висновком та навів власні аргументи на спростування надісланої ГРД інформації.

23 листопада 2023 року ВККС проведено засідання у пленарному складі, під час якого з ОСОБА_1 обговорено рішення Комісії, ухвалене у складі колегії про підтвердження його відповідності займаній посаді, висновок та інформацію ГРД, пояснення судді, інші обставини, документи та матеріали, за результатом чого ухвалено рішення № 21/ко-23, яким суддю Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 визнано таким, що не відповідає займаній посаді. Передано справу колегії № 3, членом якої є доповідач, для внесення Вищій раді правосуддя подання про звільнення судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 із займаної посади. Повідомлено спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції про обставини, що можуть свідчити про порушення суддею Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 законодавства у сфері запобігання корупції.

18 грудня 2023 року Комісія ухвалила рішення № 64/ко-23 про внесення до Вищої ради правосуддя подання про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади судді Святошинського районного суду міста Києва у зв`язку з невідповідністю судді займаній посаді.

Не погодившись із діями Комісії щодо проведення 23 листопада 2023 року пленарного засідання з питання підтримки рішення колегії Комісії, ухваленого у межах процедури кваліфікаційного оцінювання судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді, та її рішенням від 23 листопада 2023 року № 21/ко-23, позивач звернувся з цим позовом до Верховного Суду.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА ТА МОТИВИ УХВАЛЕНОГО РІШЕННЯ

Згідно з частиною першою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист одним із способів, передбачених цією статтею, або в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Ураховуючи згадані юридичні позиції Конституційного Суду України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2023 року у справі № 9901/41/21 сформулювала висновок, згідно з яким позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише у разі існування спірних правовідносин, тобто у разі установлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі ««PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE»»).

Також ЄСПЛ у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі «MENSHAKOVA v. UKRAINE» зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ashingdane v. the United Kingdom»).

Зауважимо, що у площині даного судового провадження предметом контролю є дії ВККС щодо винесення на розгляд її пленарного складу питання про підтримку рішення колегії Комісії, яким суддю ОСОБА_1 визнано таким, що відповідає займаній посаді.

Поряд із цим, первинно вимоги про оскарження означених дій Комісії були заявлені позивачем у поєднанні з вимогою про визнання протиправним і скасування рішення ВККС у пленарному складі від 23 листопада 2023 року № 21/ко-23, яким суддю Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 визнано таким, що не відповідає займаній посаді.

Між тим, за клопотанням відповідача про часткове закриття провадження у справі, ухвалою від 8 квітня 2024 року Верховний Суд таке клопотання задовольнив повністю та закрив провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення ВККС у пленарному складі від 23 листопада 2023 року № 21/ко-23.

Питання щодо закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправними дій ВККС сторонами не порушувалось.

Як свідчать матеріали справи, з ухвалою Суду від 8 квітня 2024 року позивач погодився, адже не оскаржив її в апеляційному порядку до Великої Палати Верховного Суду.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог, Верховний Суд виснував, що проведення кваліфікаційного оцінювання судді є повноваженнями ВККС, а рішення цього органу за результатами такого оцінювання можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства, але за виключенням тих рішень, які містять рекомендацію, оскільки вони можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.

Рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є на цьому етапі кваліфікаційного оцінювання підставою для такого звільнення.

Суд зауважив, що звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП і саме вона є тим органом, який у силу Конституції та законів України наділений повноваженнями щодо розгляду подання ВККС про звільнення судді з посади у разі виявлення за результатами кваліфікаційного оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності.

Таким чином вирішення питання про звільнення судді належить виключно до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП приймає вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання, та викликає відповідні правові наслідки і може бути оскаржене в судовому порядку.

Ухвала про закриття провадження в справі була постановлена з урахуванням сталої, послідовної та актуальної на час її постановлення практики Великої Палати Верховного Суду, висловленої, зокрема, у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 9901/637/18, 29 квітня 2020 року у справі № 9901/831/18, від 09 лютого 2022 року у справі № 9901/23/19, від 09 лютого 2022 року у справі № 9901/775/18, від 07 березня 2024 року у справі №9901/541/18 та інших (де предметом оскарження є рішення ВККС у межах кваліфікаційного оцінювання судді). Велика Палата Верховного Суду сформувала висновки, що звернення до суду за захистом порушених прав можливе у разі, коли рішення ВККС із рекомендацією буде актуалізоване через рішення органу, який за законом має право розглядати подану рекомендацію та ухвалювати за нею відповідне остаточне рішення, при цьому таке оскарження має відбуватись разом з остаточним рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.

У підсумку Верховний Суд дійшов висновку, що оскарження позивачем рішення ВККС від 23 листопада 2023 року № 21/ко-23 є передчасним, оскільки процедура кваліфікаційного провадження щодо нього не завершена - рішення ВРП за результатами розгляду подання ВККС про звільнення позивача з посади судді, разом із яким може бути оскаржене спірне рішення ВККС, відсутнє.

Зважаючи на мотиви, якими керувався Суд під час постановлення вищевказаної ухвали про закриття провадження, варто зазначити наступне.

Проаналізувавши предмет, підстави та зміст позовних вимог (щодо яких питання про закриття провадження у справі не вирішувалося ), а також доводів та усних пояснень ОСОБА_1 , колегія суддів Верховного Суду має переконливі підстави вважати, що вимоги про визнання протиправними дій ВККС по своїй суті є пов`язаними з вимогою скасувати як протиправне рішення Комісії від 23 листопада 2023 року.

При цьому ці вимоги є не стільки способом захисту порушеного права, скільки мотивацією (доводами) протиправності рішення Комісії від 23 листопада 2023 року №21/ко-23.

Отож дії Комісії у тому обсязі, в якому їх оспорює позивач, потрібно розглядати в площині підстав позову та предмета доказування.

Так, упродовж розгляду справи Верховний Суд неодноразово з`ясовував у позивача зовнішній прояв оспорюваних дій і рішення ВККС, часові межі їх вчинення й те, яким чином ці дії вплинули на його права, свободи та інтереси.

Ці запитання насамперед були зумовлені тим, що дії ВККС, які позивач інтерпретує як порушення свого права та, відповідно, просить визнати протиправними, повинні мати зовнішнє вираження (оформлення) таких дій, проте за змістом і формою мало чим відрізняються від згаданого у позовній заяві рішення ВККС.

За словами ОСОБА_1 , оспорювані дії відбулися 23 листопада 2023 року під час пленарного засідання ВККС, на якому було прийнято спірне рішення № 21/ко-23, яким його визнано таким, що не відповідає займаній посаді.

Наведене дає підстави стверджувати, що позивач фактично ототожнює дії ВККС щодо проведення пленарного засідання із прийнятим на цьому засіданні рішенням, яке, на його думку, власне і є тим правовим актом, що порушує його законні права.

Підтвердженням тому є неодноразові клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог та скасування указаного спірного рішення відповідача № 21/ко-23р, які не могли бути задоволені з огляду на наслідки закриття провадження у справі в частині вимог про оскарження цього рішення ВККС.

На переконання Суду, позивач мав би виразно показати, що означені в його позовній заяві вимоги про визнання протиправними певних дій ВККС якісно відрізняються від фактичної та юридичної природи документа ВККС - рішення відповідача № 21/ко-23р, в частині оскарження якого провадження закрито.

За описаної ситуації розмежування «дій» та «рішення» ВККС має пояснити зміст юридичного факту, з яким позивач пов`язує порушення свого права, як і, власне, зміст останнього, за захистом якого поданий цей позов.

Поза тим, суд не може самостійно домислювати суть порушеного права, відтак визначати що є чи має бути предметом спору, адже цей обов`язок покладений на позивача, за позовною заявою якого суд тільки і може розглядати адміністративну справу (частина друга статті 9 КАС України).

Крім того, Суд наголошує на тому, що в силу частини першої статті 92 Закону №1402-VIII відповідач (ВККС) є колегіальним органом.

Організаційними формами діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України є засідання у пленарному складі Комісії, у складі її палат та колегій залежно від питань, визначених цим Законом та Регламентом, що визначено частиною першою статті 98 Закону № 1402-VIII.

Необхідно зазначити, що будь-яка дія колегіального органу набирає легітимності і є завершеною з моменту ухвалення рішення шляхом голосування.

Як приклад, рішення «Про продовження кваліфікаційного оцінювання суддів» від 20 липня 2023 року № 34/зп-23, затвердження порядку денного засідання Комісії на 23 листопада 2023 року, які, серед іншого, стосувалися також позивача, ухвалювалися колегіально шляхом голосування.

У той же час, питання щодо винесення на розгляд пленарного складу питання про підтримку рішення колегії Комісії, відповідно до Регламенту ВККС, вирішує член Комісії одноособово.

Частиною п`ятою статті 92 Закону № 1402-VIII закріплено, що процедурні питання діяльності Комісії відповідно до цього Закону визначаються Регламентом ВККС.

Процедурні (проміжні) дії/рішення, які передують прийняттю рішення ВККС, за своєю природою є організаційними та не зумовлюють самостійних правових наслідків, оскільки є частиною процедури кваліфікаційного оцінювання, що регулюється законом. Такі дії можуть бути предметом оцінки виключно в межах провадження щодо оскарження безпосередньо рішення Комісії від 23 листопада 2023 року № 21/ко-23.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20 червня 2024 року у справі №990/302/23, визначаючись щодо можливості оскаржити процедурні рішення ВККС, зауважила наступне: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Спірне рішення є процедурним, не породжує правових наслідків для позивача, а тому не може бути самостійним предметом судового оскарження. Це рішення з урахуванням його змісту та вирішених питань не має впливу на права, обов`язки та інтереси позивача як судді, не припиняє таких його повноважень і не є обставиною, з якою закон пов`язує можливість його звільнення з цієї посади, не звужує і не скасовує його прав, а отже, не породжує й правовідносин, у яких виникає публічно-правовий спір, за результатом вирішення якого може бути ухвалене судове рішення, яке б відповідало завданню адміністративного судочинства.

50. Процедурні рішення, які передують прийняттю Комісією рішення про підтвердження / непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді, не можуть бути самостійним предметом судового оскарження, оскільки не порушують права учасників цих відносин і, відповідно, не породжують для них права на судовий захист.

51. Такі рішення, як правильно зазначив Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, можуть бути оцінені судом лише після прийняття Комісією відповідного рішення [про підтвердження / непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді] та у межах розгляду справи, предметом якої є оскарження такого рішення особою, чиїх прав воно стосується.».

З уваги на вищевказане Суд уважає, що оспорювані позивачем дії ВККС щодо винесення на розгляд пленарного складу питання про підтримку рішення колегії Комісії, яким суддю ОСОБА_1 визнано таким, що відповідає займаній посаді, не можуть бути самостійним предметом судового розгляду.

Ураховуючи, що ухвала про закриття провадження у справі в частині вимог про визнання протиправним і скасування рішення ВККС у пленарному складі від 23 листопада 2023 року № 21/ко-23 набрала законної сили, а позивач фактично ототожнює оспорювані дії щодо проведення Комісією 23 листопада 2023 року пленарного засідання із прийнятим рішенням, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За правилом частини першої статті 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

У даному випадку поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підпадають не лише під юрисдикцію адміністративних судів, а й узагалі не підлягають судовому розгляду.

Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловлювала неодноразово, зокрема в постановах від 26 лютого 2019 року у справі №9901/787/18, від 11 березня 2020 року у справі № 9901/11/20, від 13 травня 2020 року у справі № 9901/527/19, від 12 травня 2021 року у справі № 9901/32/21, від 22 вересня 2021 року у справі № 9901/144/21, від 18 серпня 2022 року у справі № 990/94/22, від 17 листопада 2022 року у справі № 990/116/22, від 20 липня 2023 року у справі № 990/80/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 990/27/24.

Проте в розглядуваному випадку такої потреби немає, адже розгляд спору, заявленого в позовній заяві ОСОБА_1 перебуває поза межами юрисдикції адміністративних судів та не належить до юрисдикції жодного іншого суду.

Керуючись статтями 238, 241- 243, 248, 256, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі № 990/319/23 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання дій Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо проведення 23 листопада 2023 року пленарного засідання з питання підтримки рішення колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухваленого у межах процедури кваліфікаційного оцінювання судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді, протиправними.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Ухвала постановлена з окремою думкою.

Повний текст ухвали складено та підписано 11 березня 2025 року.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов

І.В. Желєзний

М.В. Білак

А.Г. Загороднюк

В.Е. Мацедонська ,

Судді Верховного Суду