Справа № 205/13176/24
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2025-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 березня 2025 року м. Дніпросправа № 205/13176/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),

суддів: Кругового О.О., Баранник Н.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2024 р. (суддя Приходченко О.С.) в адміністративній справі №205/13176/24 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, про скасування постанови та закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд скасувати постанову серії ЕНА № 3119996 від 25 вересня 2024 р. у справі про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КУпАП.

В обґрунтування позовної вимоги вказувалось на відсутність порушень, які зазначені у спірній постанові, невірне застосування відповідачем нормативного акту, невідповідність твердження відповідача про несправність вогнегасника дійсним обставинам.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2024 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник/позивач вказує на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що Департамент патрульної поліції є неналежним відповідачем у справі. Крім того, суд першої інстанції не застосував статтю 48 Кодексу адміністративного судочинства України і не залучив до участі належного відповідача.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надходив.

Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження наявними у справі матеріалами у відповідності до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України. Обґрунтування обраного апеляційним судом виду провадження наведено в ухвалі суду від 18 лютого 2025 р.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 цього ж Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що Департамент патрульної поліції Національної поліції України жодним чином права позивача не порушував та оскаржуваної постанови не виносив, а тому він є неналежним відповідачем.

Скаржник наполягає на тому, що позовні вимоги заявлені ним до належного відповідача.

Пунктом 5 частини першої статті 213 Кодексу України про адміністративній правопорушення (КУпАП) визначено, що справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Статтею 217 цього ж Кодексу передбачено, що посадові особи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, можуть накладати адміністративні стягнення, передбачені цим Кодексом, у межах наданих їм повноважень і лише під час виконання службових обов`язків. Перелік посадових осіб, які від імені органів, згаданих у пунктах 2, 5 статті 213 цього Кодексу, розглядають справи про адміністративні правопорушення, встановлюється законами України.

Відповідно до статті 222 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядають органи Національної поліції. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Частиною третьою статті 288 КУпАП, якою визначено порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення передбачено, що постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі можна оскаржити у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Верховний Суд у постанові від 26 грудня 2019 р. у справі № 724/716/16-а вказав на те, що використання законодавцем формулювань «від імені», «розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у статтях 222-244-20 КУпАП» вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному КАС України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Колегія суддів, у свою чергу, вважає, що пред`явлення позову до органу Національної поліції у справах з приводу оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення не може бути процесуальною підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, за приписами статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. Під час вирішення питання про залучення співвідповідача чи заміну належного відповідача суд враховує, зокрема, чи знав або чи міг знати позивач до подання позову у справі про підставу для залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Верховний Суд у наведеній вище постанові також зазначив, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.

Колегія суддів звертає увагу, що при розгляді адміністративного позову ОСОБА_1 суд першої інстанції приписи статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України не виконав, правові висновки Верховного Суду, сформульовані за результатами розгляду справ цієї категорії, не застосував, позов по суті не розглянув, внаслідок чого ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, яке, в силу положень статті 317 цього ж Кодексу, підлягає скасуванню.

При розгляді апеляційної скарги судом апеляційної інстанції встановлено, що 24 вересня 2024 р. поліцейським УПП в Харківській області молодшим лейтенантом поліції Пушкарем А.С. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3119996, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.121 КУпАП (а.с. 5-6). За змістом цієї постанови, ОСОБА_1 24 вересня 2024 р. о 10.07 годині по пр. Аерокосмічному, біля буд. 22-А у м. Харкові керував транспортним засобом (автобусом), який використовується для перевезення пасажирів на комерційній основі, технічний стан якого не відповідає вимогам правил БДР: відсутні противідкотні упори, аптечка, знак аварійної зупинки, непридатний вогнегасник, чим порушив п. 31.4.7 «є» ПДР України, за що на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680 грн.

Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 4 статті 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

У позовній заяві позивач не заперечував обставини того, що він керував транспортним засобом для перевезення пасажирів, в якому були відсутні противідкотні упори, аптечка, знак аварійної зупинки. Позивач наполягав на тому, що відповідальність за порушення п.п.31.4.7 "є" ПДР передбачена статтею 125 КУпАП, як за інші порушення правил дорожнього руху, яка передбачає адміністративну відповідальність у вигляді попередження.

Здійснюючи перевірку наведених доводів, колегія суддів виходить з наступного.

Спірною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 121 КУпАП, тобто за керування водієм транспортним засобом, який використовується для надання послуг з перевезення пасажирів, що має несправності, передбачені частиною першою цієї статті, або технічний стан і обладнання якого не відповідають вимогам стандартів, правил дорожнього руху і технічної експлуатації. Позивачу поставлено у провину порушення п.п. 31.4.7 "є" ПДР.

Пункт 31 Правил дорожнього руху (ПДР), затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 р. містить вимоги щодо технічного стану транспортних засобів та їх обладнання. Підпунктом 31.4.7 "є" пункту 31 ПДР встановлена заборона експлуатації транспортних засобів згідно із законодавством за відсутності: медичної аптечки з нанесеними на неї відомостями про тип транспортного засобу, для якого вона призначена, - на мотоциклі з боковим причепом, легковому, вантажному автомобілі, колісному тракторі, автобусі, мікроавтобусі, тролейбусі, автомобілі, що перевозить небезпечний вантаж; знаку аварійної зупинки (миготливий червоний ліхтар), який відповідає вимогам стандарту, - на мотоциклі з боковим причепом, легковому, вантажному автомобілі, колісному тракторі, автобусі; на вантажних автомобілях з дозволеною максимальною масою понад 3,5 т і в автобусах з дозволеною максимальною масою понад 5 т - противідкотних упорів (щонайменше два); проблискових маячків оранжевого кольору на великовагових та великогабаритних транспортних засобах, на сільськогосподарській техніці, ширина якої перевищує 2,6 м; працездатного вогнегаснику на легковому, вантажному автомобілі, автобусі. Згідно Примітки 2 аптечка, перелік медикаментів якої відповідає ДСТУ 3961-2000 для відповідного типу транспортного засобу, і вогнегасник повинні бути в закріпленому стані у місцях, визначених підприємством-виробником. У разі коли конструкцією транспортного засобу зазначені місця не передбачено, медична аптечка і вогнегасник повинні розташовуватись у легкодоступних місцях. Тип і кількість вогнегасників повинні відповідати встановленим нормам. Вогнегасники, якими забезпечуються транспортні засоби, повинні бути сертифікованими в Україні відповідно до вимог законодавства.

Отже, відсутність зазначених у п.п.31.4.7 ПДР елементів конструкції транспортного засобу, який використовується для надання послуг з перевезення пасажирів, утворює склад адміністративного проступку, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 121 КУпАП.

Позивач також стверджує, що обставина наявності у транспортному засобі непридатного вогнегасника не відповідає дійсності.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, має право надавати пояснення та докази, як це передбачено статтею 268 КУпАП.

На спростування наведеного у спірній постанові порушення позивачем не було надано жодного доказу відповідності наявного у технічному засобі вогнегасника нормам, встановленим постановою Кабінету Міністрів України №1128 від 08 жовтня 1997 р. та вимогам законодавства щодо сертифікації в Україні (паспорт вогнегасника, інструкція з експлуатації, сертифікат відповідності, акт введення в експлуатацію, тощо).

Позивач також наполягав на відсутності обов`язку мати противовідкатні упори, оскільки транспортний засіб, яким він керував, має масу до 5 т.

За приписами п.п. 31.4.7 "е" ПДР забороняється експлуатації транспортних засобом за відсутності противідкотних упорів (щонайменше два) в автобусах з дозволеною максимальною масою понад 5 т.

Згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ реєстраційний номер НОМЕР_1 , повна маса останнього складає 2295 кг (а.с.7).

Однак, ця обставина не впливає на склад адміністративного правопорушення та не звільняє позивача від адміністративної відповідальності, оскільки інші порушення п.п.31.4.7 "е" ПДР позивачем не спростовані.

Колегія суддів дійшла висновку, що спірна постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, як рішення суб`єкта владних повноважень, відповідає критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому є правомірною і скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2024 р. в адміністративній справі №205/13176/24 - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 3119996 від 24.09.2024 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 05 березня 2025 р. і касаційному оскарженню не підлягає, відповідно до частини 3 статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя А.В. Шлай

суддя О.О. Круговий

суддя Н.П. Баранник