Справа № 754/16908/24
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2025-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 березня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Єгорової Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 09.12.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про скасування постанов про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 по справі про адміністративне правопорушення від 11.11.2024 про накладення адмінстративного стягнення в розмірі 17 000 грн штрафу на ОСОБА_1 за частиною третьою статті 210-1 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КУпАП) та закрити справу про адміністративне правопорушення;

- скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 по справі про адміністративне правопорушення від 11.11.2024 про накладення адмінстративного стягнення в розмірі 25 000 грн штрафу на ОСОБА_1 за частиною третьою статті 210-1 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КУпАП) та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.12.2024 суд відмовив ОСОБА_1 у поновленні строку на оскарження постанов про накладення адміністративного стягнення, а позовну повернув позивачу.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що вказані позивачем причини поважності пропуску строку не є поважними, у зв`язку з чим відсутні підстави для його поновлення. При цьому, суд повернув позов, пославшись на частин другу статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким зобов`язати суд першої інстанції відкрити провадження у справі, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для повернення позову були відсутні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС), частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частина перша статті 118 КАС визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частин першої-третьої статті 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини другої статті 286 КАС позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Як вбачається із позовної заяви, позивач оскаржує постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності, які ухвалені 11.11.2024. При цьому, позивач не заперечує про отримання вказаних постанов 11.11.2024.

З урахуванням викладеного, позивач міг звернутися до суду із позовом у даній справі до 21.11.2024 включно. Проте, позовну заяву було направлено до суду лише 29.11.2024, тобто із пропуском встановленого законом десятиденного строку оскарження, про поновлення якого позивач просив у позові.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій, є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Для цього має бути виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, та/або були пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 14.08.2020 у справі № 536/2248/17, від 06.04.2021 у справі № 823/2363/18.

Заявляючи клопотання про поновлення строку, позивач вказав, що у нього в замовленні є підрядні договори, по яким він повинен був виконати роботу та вчасно передати замовнику. Зазначав, що він працює у будівельній сфері як фізична особа-підприємець. На підтвердження вказаних обставин, позивач надав договори та акти виконаних робіт.

Надаючи оцінку вказаним доводам, колегія суддів зазначає, що здійснення підприємницької діяльності, зокрема у будівельній сфері, не є обставинами, які унеможливлюють або ж перешкоджають зверненню до суду. Окрім того, такі обставини не є такими, що не залежать від волі позивача, який самостійно віддав перевагу здійсненню відповідної діяльності, ніж оскарженню до суду у встановлені строки відповідних постанов .

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані позивачем причини поважності пропуску строку звернення до суду не є поважними. Тому, оскаржуваною ухвалою вірно відмовлено у поновленні строку із вказаних позивачем причин.

Проте, суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, порушив вимоги статті 123 КАС, яка визначає наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.

Так, частиною першою статті 123 КАС передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Частина друга цієї статті передбачає, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Наведене свідчить, що поверненню позовної заяви відповідно до частини другої статті 123 КАС має перебувати процедура, що передбачена частиною першою цієї статті - у разі подання особою позову після закінчення строку звернення до суду за відсутності поважних причин його пропуску - позовна заява залишається без руху, а позивачу надається можливість звернутися до суду з заявою про поновлення строку та вказати інші підстави поважності його пропуску.

В порушення вказаних норм, суд першої інстанції не залишив позовну заяву без руху та не надав позивачу можливості вказати інші причини пропуску строку звернення до суду.

З огляду на викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв передчасне рішення про повернення позову, порушивши вимоги частин першої-другої статті 123 КАС.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

За змістом частини першої статті 320 КАС підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає частковому скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями щодо зобов`язання суду першої інстанції з прийняття тих чи інших рішень, а тому вимоги апеляційної скарги в частині, що стосується зобов`язання суду відкрити провадження у справі, не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 312, 320, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 09.12.2024 в частині повернення позовної заяви, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В іншій частині ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 09.12.2024 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя Н.М. Єгорова