Справа № 320/9316/25
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2025-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

11 березня 2025 року м. Київ № 320/9316/25

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Національного агенства з питань запобігання корупції про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Національного агенства з питань запобігання корупції, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Національного агентства з питань запобігання корупції з оформлення та надсилання на адресу Служби безпеки України листа № 42-05/4548-23 від 03.03.2023, в частині, яка стосується ОСОБА_1 та зобов`язати Національне агентство з питань запобігання корупції надіслати на адресу Служби безпеки України листа зі спростуванням інформації зазначеної в листі № 42-05/4548-23 від 03.03.2023, в частині, яка стосується ОСОБА_1 ;

- у випадку прийняття судового рішення на користь позивача, у відповідності до положень п. 6-1 ч. 1 ст. 244 КАСУ, розглянути питання про наявність підстав для здійснення судового контролю, визнати наявність підстав для здійснення судового контролю у даній справі та зобов`язати Національне агентство з питань запобігання корупції відповідно до ст. 382 КАС України, протягом 10 (десяти) календарних днів з дати набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, подати до Київського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення суду у даній справі.

Матеріали цієї справи були передані Відділом ДЗК суду судді Лисенко В.І. для подальшого розгляду 10.03.2025.

Відповідно до ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає таке.

Спірні правовідносини у цій справі пов`язані з незгодою позивача з діями Національного агентства з питань запобігання корупції з оформленням та надсиланням на адресу Служби безпеки України листа №42-05/4548-23 від 03.03.2023 у частині, що стосується ОСОБА_1 про вчинення ним дій, що створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України.

Суд звертає увагу, що положеннями пункту 1 частини першої статті 3 Закону №1644 "Про санкції" (далі - Закон №1644) визначено, що підставами для застосування санкцій є: дії іноземної держави, іноземної юридичної чи фізичної особи, інших суб`єктів, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.

Підставою для застосування санкцій також є вчинення іноземною державою, іноземною юридичною особою, юридичною особою, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземцем, особою без громадянства, а також суб`єктами, які здійснюють терористичну діяльність, дій, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, стосовно іншої іноземної держави, громадян чи юридичних осіб останньої (частина третя вказаної статті).

Відповідно до статті 4 Закону №1644 видами санкцій згідно із цим Законом, зокрема, є: блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном; відмова в наданні та скасування віз резидентам іноземних держав, застосування інших заборон в`їзду на територію України.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1644 пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій виносяться на розгляд РНБО Верховною Радою України, Президентом, КМУ, НБУ, СБУ.

Частиною третьою вказаної статті визначено, що рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1-21, 23-25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається РНБО та вводиться в дію указом Президента. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента і є обов`язковим до виконання.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 25 лютого 2009 року №5-рп/2009 вказав, що лише Президент України наділений конституційними повноваженнями здійснювати керівництво у сферах національної безпеки і оборони.

Водночас, згідно з статтею 107 Конституції України РНБО України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові. Рішення Ради національної безпеки і оборони України вводяться в дію указами Президента України.

Отже, стаття 107 Конституції України має імперативний характер.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що згаданими вище нормами права врегульовано чіткий порядок застосування санкцій, який передбачає такі етапи: 1) подання ініціатором пропозиції щодо застосування таких санкцій; 2) внесення відповідної пропозиції на розгляд РНБО; 3) прийняття РНБО відповідного рішення; 4) введення такого рішення РНБО в дію Указом Президента.

При цьому, законодавством України не передбачено право особи, щодо якої застосовано санкції, приймати участь під час вирішення цього питання, надавати пояснення та бути присутнім під час засідання РНБО.

Проте, така особа наділена правом оскаржити рішення РНБО, введене в дію Указом Президента, про застосування санкцій у порядку адміністративного судочинства.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02 березня 2023 року у справі №9901/376/21.

Судом встановлено, що 01.04.2023 Радою національної безпеки і оборони України було прийнято рішення "Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", яке було введено в дію Указом Президента України від 01.04.2023 №191/2023.

Вказаним рішенням РНБОУ були застосовані санкції до певного переліку фізичних та юридичних осіб, зокрема, серед інших, було застосовано санкції до ОСОБА_1 .

Вказаний указ Президента України та рішення РНБОУ не оскаржено позивачем.

Суд наголошує, що відповідно до приписів частини третьої статті 10 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» рішення РНБО вводяться в дію указами Президента.

За змістом такого формулювання у цьому Законі дії Президента не є суто церемоніальними, інакше закон міг би передбачати інше формулювання, наприклад про те, що рішення РНБО підписуються Президентом.

Таке формулювання як «введення в дію» та, більш того, необхідність видання із цього приводу спеціального акта - указу Президента, означає, по-перше, що без таких дій Президента рішення РНБО саме собою чинності не набирає; по-друге, що Президент має дискрецію у питанні введення чи не введення такого рішення в дію, видання чи не видання відповідного указу. Необхідність розсуду з боку Президента при реалізації цього повноваження й означає здійснення ним аналітичної діяльності у вигляді оцінки доцільності, законності й обґрунтованості прийняття такого рішення.

Такий самий висновок можна зробити і з аналізу тексту норми пункту 2 статті 13 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України», яка передбачає таку діяльність Президента, як розгляд проектів актів про введення в дію рішень РНБО.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 13.01.2021 у справі №9901/405/19.

Крім того, Верховний Суду постанові від 09 жовтня 2023 року у справі №9901/195/21 зазначив таке:

"145. Суд визнає, що відповідальність за повноту і достовірність відомостей викладених у пропозиціях СБУ в листі від 19 березня 2021 року, несе їх ініціатор, а також інші уповноважені органи, які подали ініціатору інформацію.

146. РНБО є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України, визначає достатність підстав для застосування санкцій та необхідність їх застосування, з метою невідкладного та ефективного реагування на наявні і потенційні загрози національним інтересам та безпеці України, несе відповідальність за їхню об`єктивність, відповідність меті та ефективності, а також дотримання іншим принципам застосування санкцій відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про санкції».

147. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 січня 2021 року у справі №9901/405/19 (провадження № 11-203заі20) зазначає, що наявність реальної чи потенційної загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, про які йдеться у статті 3 Закону України «Про санкції», безумовно є оціночним поняттям, а достатність підстав вважати існування такої реальної чи потенційної загрози передбачає певну межу дискреції.

148. Уводячи в дію рішення РНБО про такі санкції, Президент як гарант Конституції України, якому народом України надано представницький мандат та якому Конституцією України надано повноваження вводити в дію рішення РНБО, має самостійно оцінити наявність та достатність підстав для введення такої санкції.

149. Судовий контроль за таким рішенням є обмеженим, оскільки суд, з одного боку, не може за Президента повторно оцінити наявність та достатність підстав для введення таких санкцій в межах його дискреції (що означало б порушення принципу розподілу влади), але, з іншого боку, суд може перевірити дотримання меж такої дискреції та процедури введення санкцій".

З вищевказаного слідує, що остаточне рішення, яке створює правові наслідки для особи, приймає Президент України у вигляді указу, внаслідок чого порушені права та інтереси позивача можуть бути захищені шляхом оскарження цього указу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Верховний Суд у постанові від 30.03.2021 у справі №160/9844/19 (адміністративне провадження №К/9901/9172/20) зазначив, що ужите в пункті 1 частини першої статті 238 КАС України формулювання "не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства" треба розуміти і трактувати так, що не підлягають розгляду не тільки справи, спори в яких виникають поза сферою адміністративних публічно-правових відносин, але й ті, які можна розглядати за правилами адміністративного судочинства, однак щодо них на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка обмежує таке звернення і відтермінує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні підстави для цього.

У даному випадку такою подією є прийняття Президентом України Указу від 01.04.2023 №191/2023, яким уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 01.04.2023 "Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", який може бути оскаржений до суду, в установленому законом порядку шляхом подання до Верховного Суду позову про оскарження вищевказаного Указу Президента України.

Суд зауважує, що дії Національного агентства з питань запобігання корупції з оформлення та надсилання на адресу Служби безпеки України листа №42-05/4548-23 від 03.03.2023 щодо ОСОБА_1 є лише проміжним рішенням, яке не тягне за собою безпосередньо жодних правових наслідків для позивача, щодо якого подані такі пропозиції. Зазначені пропозиції покладають зобов`язання виключно на РНБО, яка має дати їм відповідну оцінку та врахувати, або не врахувати під час прийняття рішення щодо позивача. Питання щодо видання чи не видання відповідного указу про введення в дію рішення РНБО вирішує Президент України, який, як було вказано вище, здійснює аналітичну діяльність у вигляді оцінки доцільності, законності й обґрунтованості прийняття такого рішення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку про те, що направлення Національним агентством з питань запобігання корупції листа до Служби безпеки України щодо позивача не створює для позивача правових наслідків як остаточне рішення, у зв`язку з чим правовідносини, пов`язані з такими пропозиціями, не можуть бути предметом окремого оскарження у судовому порядку.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" слід тлумачити у контексті частини третьої статті 124 Конституції України в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

За таких обставин Верховний Суд у вищевказаній постанові від 30.03.2021 у справі №160/9844/19 визнав правильним висновок судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі із роз`ясненням про те, цей спір не підлягає розгляду як в порядку адміністративного судочинства, так і взагалі не підлягає судовому розгляду.

Аналогічного висновку дійшов Шостий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 03.06.2024 у справі №320/38343/23.

Згідно з частиною першою статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У зв`язку з цим, суд вважає, що даний спір не підлягає розгляду як у порядку адміністративного судочинства так і в судовому порядку взагалі, внаслідок чого слід відмовити у відкритті провадження у цій справі.

Відповідно до вимог ч.5 ст. 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

На підставі викладеного, керуючись статтями 170, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання дій протиправними та запобігання вчинити певні дії.

Копію ухвали разом з матеріалами заяви надіслати заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Лисенко В.І.