Справа № 160/11754/24
Суддя: Єзеров А.А.
Дата ухвалення: 2025-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

12 березня 2025 року

м. Київ

справа №160/11754/24

провадження № К/990/9907/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єзерова А.А., суддів: Кравчука В.М., Стародуба О.П.,

перевіривши касаційну скаргу Виконавчого комітету Нікопольської міської ради на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11.02.2025 у справі №160/11754/24 за позовом Виконавчого комітету Нікопольської міської ради до Червоногригорівської селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Виконавчий комітет Нікопольської міської ради звернувся до суду із позовом до Червоногригорівської селищної ради, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Червоногригорівської селищної ради від 05.04.2024 №1483-40/VIII «Про розгляд звернення виконавчого комітету Нікопольської міської ради»;

- зобов`язати Червоногригорівську селищну раду внести доповнення рішення Придніпровської сільської Ради народних депутатів Нікопольського району Дніпропетровської області від 30.09.1993 №74 «Про подання виконкому Нікопольської міської Ради народних депутатів», зазначивши, що земельна ділянка надана в постійне користування.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.07.2024, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.02.2025, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11.02.2025 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Дослідивши зміст касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Приписи пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України передбачають, що однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Цей принцип конкретизований у положеннях частини першої статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України) й частини першої статті 328 КАС України, згідно з якими учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їхнього перегляду в апеляційному порядку, можуть реалізувати право на їхнє оскарження у касаційному порядку тільки у визначених законом випадках.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Тобто, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Тому розв`язуючи питання про прийнятність касаційної скарги, Верховний Суд насамперед має з`ясувати, чи належить справа, що в ній подається касаційна скарга, за своїми ознаками до тих справ, судові рішення в яких можуть оскаржуватися у касаційному порядку.

Законодавець у КАС України встановив диференційований (розрізнений) підхід до визначення категорій справ, які належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, за критерієм їхньої складності, виокремивши з-поміж них справи незначної складності, для яких з огляду на їхні змістовні ознаки встановлений особливий порядок судового розгляду, зокрема й щодо можливості касаційного оскарження судових рішень, ухвалених в таких справах.

За приписами пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративною справою незначної складності (малозначна справа) вважається адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

У частині шостій статті 12 КАС України закріплений перелік справ, які для мети КАС України слід вважати справами незначної складності. Зокрема, положення пункту 3 частини шостої статті 12 КАС України передбачають, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Водночас за правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Буквальне тлумачення положень зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.

Означені критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Тобто касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.

У касаційній скарзі зазначено, що касаційна скарга містить виключну правову проблему, яка стосується тлумачення та застосування норм земельного законодавства (Земельний кодекс України в редакції 1992 року) у поєднанні з сучасними нормами Закону України «Про адміністративну процедуру», який набрав чинності 15.12.2023. Судова практика у таких спорах є неоднозначною, зокрема щодо можливості органів місцевого самоврядування вносити зміни до історичних рішень (1993 року) для уточнення правового титулу земельної ділянки (постійне користування).

На думку скаржника, справа має прямий суспільний інтерес, оскільки стосується правового статусу земельної ділянки площею 187 га, наданої для садівництва та городництва мешканцям м.Нікополя - територіальної громади чисельністю понад 100 тисяч осіб. Ця земля є важливим ресурсом для забезпечення соціально-економічних потреб громади, зокрема у контексті її можливого переведення у комунальну власність для подальшого використання в інтересах жителів. Відмова у визнанні права постійного користування обмежує права громади на управління цією територією, що може призвести до втрати контролю над значним земельним ресурсом.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо наявності виключної правової проблеми, оскільки наявність у справі виключної правової проблеми має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв.

У касаційній скарзі не наведено жодного іншого подібного спору на підтвердження існування кількісного критерію. Аналіз судової практики свідчить про те, що цей спір не є подібним до інших спорів, в яких аналізуються положення Земельного кодексу України в редакції 1992 року або норми Закону України «Про адміністративну процедуру».

Існування якісного критерію має підтверджуватися, зокрема:

- браком сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема;

- невизначеністю (неоднозначністю, суперечливістю) чинного законодавства, що об`єктивно призводить до широкого тлумачення та правозастосовного розсуду щодо нормативних та загалом правничих питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема;

- ймовірною необхідністю застосування аналогії закону чи права; потребою вирішення правничої проблеми через необхідність дотримання принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Касаційна скарга не містить належного обґрунтування якісного критерію для того, щоб Верховний Суд зміг дійти висновку про існування дійсної виключної правової проблеми у цій справі.

Доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до цитування норм законодавства України, а також переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, і ґрунтуються на незгоді з висновками цих судів щодо їхньої оцінки. Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.

Посилання скаржника на те, що справа має значний суспільний інтерес також є необґрунтованим.

Факт того, що земельна ділянка має велику площу (понад 187 га) є недостатнім для висновку про те, що спір у цій справі обмежує права громадян. Одного лише посилання про обмеження прав громадян не достатньо для відкриття касаційного провадження на підставі підпункту "в" пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України. При цьому обґрунтованих підстав обмеження прав громадян або інших обставин, які свідчать про наявність дійсного суспільного інтересу від вирішення спору у цій справі у касаційній скарзі не зазначено.

Отже, оцінивши доводи касаційної скарги та правове значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики, колегія суддів вважає, що ухвалені у цій справі судові рішення не впливають на кінцеве формування судової практики та не змінюють її.

Згідно до вимог пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З огляду на те, що касаційна скарга подана на судові рішення, які за законом не оскаржуються у касаційному порядку, у відкритті провадження за цією скаргою треба відмовити.

Керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Виконавчого комітету Нікопольської міської ради на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11.02.2025 у справі №160/11754/24.

2. Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження надіслати скаржнику через підсистему «Електронний Суд».

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною і не оскаржується.

Суддя-доповідач А.А. Єзеров

Суддя В.М. Кравчук

Суддя О.П. Стародуб