Справа № 260/5999/24
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2025-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/5999/24 пров. № А/857/29369/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року (ухвалене головуючим суддею Калинич Я.М. у м. Ужгород) у справі №260/5999/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив: визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) у відношенні до ОСОБА_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - не виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в належному розмірі в день виключення зі списків особового складу 29 липня 2019 року.

зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 липня 2019 року по 30 січня 2020 року включно, в розмірі 104232,32 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що відповідачем не була виплачена індексації грошового забезпечення в належному розмірі в день виключення зі списків особового складу 29 липня 2019 року, що змусило позивача звернутися до суду з позовом. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року у справі №260/11040/23 зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) вчинити дії щодо нарахування та виплати позивачу індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період із 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року - січень 2008 року (з врахуванням раніше виплачених сум) та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004, тобто 30.08.2024 року відбувся повний розрахунок позивача по належним йому виплатам, відтак в період з 30.07.2019 року по 30.08.2024 року існувала затримка розрахунку при звільненні.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.10.2024 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо непроведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , в день виключення його зі списків частини. Стягнуто з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 51589,60 грн. середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 02.08.2019 року по 29.08.2024 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що не проведення з вини роботодавця розрахунку з працівником у відповідні строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, отже позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати спірної індексації.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що 01 серпня 2019 року ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення НОМЕР_2 прикордонного загону на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 «Про особовий складі» за №336-ОС від 29.07.2019 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року у справі №260/11040/23 зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) вчинити дії щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період із 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року - січень 2008 року (з врахуванням раніше виплачених сум) та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2024 року апеляційні скарги представника адвоката Ставичного Петра Івановича та НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) задоволено частково. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.02.2024р. в адміністративній справі №260/11040/23 скасовано в частині вирішення позовних вимог, які стосуються нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018р. по 01.08.2019р. включно. В цій частині прийнято нову постанову, якою заявлений представником адвокатом Ставичним Петром Івановичем позов задоволено частково. Визнано протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо неврахування вимог абз.4, 5, 6 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затв. постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003р., під час нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.03.2018р. по 01.08.2019р. включно. Зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018р. по 01.08.2019р. включно, із урахуванням вимог абз.4, 5, 6 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затв. постановою КМ України №1078 від 17.07.2003р., з одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України №44 від 05.01.2004р. В задоволенні решти позовних вимог, які стосуються нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018р. по 01.08.2019р. включно відмовлено. Змінено другу і третю частини резолютивної частини рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.02.2024р. в адміністративній справі №260/11040/23 шляхом заміни періоду «з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року» на період «з 15 листопада 2016 року по 28 лютого 2018 року». В решті рішення суду залишено без змін.

На виконання рішення суду від 21 червня 2024 року в адміністративній справі №260/11040/23 НОМЕР_2 прикордонним загоном (військова частина НОМЕР_1 ) виплачено позивачу належну суму індексації грошового забезпечення в сумі 51638,16 грн., що підтверджується випискою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» від 30.08.2024 року про зарахування коштів.

Вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 116 КЗпП України визначає строки розрахунку при звільненні, згідно якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні визначає ст. 117 КЗпП України, відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Наведені вище норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими військовослужбовцями та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату таким всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 (справа № 240/11214/19), від 21.04.2021 (справа №120/3857/19-а).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до даних відносин також слід застосовувати норми ст.ст. 116 та 117 КЗпП України.

Згідно із ст. 116 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Передбачений частиною першою ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Саме така правова позиція щодо застосування норм права до подібних правовідносин викладена в постановах Верховного Суду: у справі № 524/8023/16-а від 11.06.2019, у справі № 400/3365/19 від 12.08.2020.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що остаточний розрахунок із позивачем проведено лише 30.08.2024 року, що вчинено із порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, а відтак у відповідності до чинної редакції ст. 117 КЗпП України це є підставою для стягнення середнього заробітку за шість місяців (185 дні).

Як вбачається з копії довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 у червня 2019 року грошове забезпечення становило 13479,60 грн.; у липні 2019 року 13534,50 грн. Середньоденний заробіток позивача складає 27014,10/61 = 442,85 грн.

Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 81927,25 грн. (442,85 грн. * 185 календарних днів (серпень 2019 - 30 днів, вересень 2019 30 днів, жовтень 2019 31 день, листопад 2019 - 30 днів, грудень 2019 - 31 день, січень 2020 - 31 день, лютий 2020 2 дні).

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивач має право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.05.2021 у справі № 340/1146/20.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії ст. 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії ст. 117 КЗпП України, в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням ст. 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми ст. 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX).

За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи ст. 117 КЗпП у редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

У порівнянні з виплаченою сумою в розмірі 51588,16 грн., суму 81927,25 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона перевищує суму грошової компенсації.

З урахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 по справі №806/2473/18, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 51588,16 грн (сума виплат яку виплачено позивачу із затримкою) / 81927,25 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні) *100 = 62,97%.

Разом з цим, суд першої інстанції вірно зазначив, що враховуючи встановлені і цій справі обставини, необхідно застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 у справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 в справі №806/2473/18

Визначена судом сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за період з 19.07.2022 по 11.06.2024 (у межах шести місяців), становить 45269,52 грн.

Отже, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності та відповідно до правової позиції, що наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.12.2024, справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок при звільненні, може вважатися виплата у розмірі 51589,60 грн., що складає 62,97% від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на рівні 81927,25 грн..

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно задоволив позов шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.08.2019 по 29.08.2024 у сумі 51589,60 грн. з урахуванням положень ст.117 КЗпП України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року у справі №260/5999/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар