Справа № 420/31269/24
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2025-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/31269/24

Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О. Місце ухвалення рішення: м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А.І.

Ступакової І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 24 травня 2024 року № 1134 Про відмову в призначенні пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до п. б ст. 12 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, в редакції що діяла станом на 31.05.2003, а саме на час коли позивач був звільнений з військової служби та вже мав більше ніж 12 календарних років і 6 місяців стажу військової служби.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач - майор запасу ОСОБА_1 , з 1 серпня 1988 року по 31 травня 2003 року проходив службу в Збройних Силах СРСР та України. Наказом ГК СВ ЗС України був звільнений в запас за станом здоров`я та з 31.05.2003 року був виключений зі списків особового складу. Чотирнадцятого квітня 2016 року заявнику виповнилося 45 років. З розрахунком № 304 від 13.03.2024 року випливає що: загальна тривалість військової служби позивача складає 14 років та 10 місяців загальний стаж роботи позивача складає 26 років. Проте у відповідь на заяву заявника, яка разом з іншими документами на підтвердження права на пенсію була надіслана ІНФОРМАЦІЯ_1 до відповідача, було отримано рішення-відмову № 1134 від 24 травня 2024 року.

Позивач не згоден з рішенням № 1134 від 24 травня 2024 року, а тому вважає що належним способом захисту його порушеного права є визнання протиправним та скасування рішення-відмови № 1134 від 24 травня 2024 року з зобов`язанням відповідача ухвалити нове рішення про призначення пенсії.

Позивач зауважує що станом на дату досягнення ним 45-річного віку, соціальні гарантії, забезпечені, поміж інших, пункт б статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які передбачали право позивача на отримання пенсії за вислугу років, у разі набуття останнім 25-річного страхового стажу, шляхом внесення змін до згаданого Закону, соціальні гарантії які існували на момент звільнення з військової служби були звужені. Позивач просить суд врахувати висновки Конституційного Суду України, за якими звуження соціальних гарантій (які, на думку позивача, полягають також у сталості їх елементів (юридичних фактів, необхідних для набуття права)), є недопустимим.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 24 травня 2024 року № 1134 Про відмову в призначенні пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до п. б ст. 12 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб з дати його звернення, в редакції що діяла станом на 31.05.2003 року, а саме на час коли позивач був звільнений з військової служби та вже мав більше ніж 12 календарних років і 6 місяців стажу військової служби.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 968 грн. 96 коп. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей від 17 липня 1992 року № 393 передбачено, що для отримання права на призначення пенсії за вислугу років обов`язковою умовою є наявність саме календарної, а не загальної чи пільгової вислуги років.

Вказує, що згідно з поданням ІНФОРМАЦІЯ_2 про призначення пенсії Позивачу на день звільнення зі служби, Позивач на день звільнення зі служби, тобто 31.05.2003 не досяг 45-річного віку. Оскільки на момент звільнення, тобто на 31.05.2003. календарна вислуга років Позивача складала 12 років 06 місяців, правові підстави для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України 2262 відсутні.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, Позивач - майор запасу ОСОБА_1 , з 1 серпня 1988 року по 31 травня 2003 року проходив службу в Збройних Силах СРСР та України.

Наказом ГК СВ ЗС України був звільнений в запас за станом здоров`я та з 31.05.2003 року був виключений зі списків особового складу.

14 квітня 2016 року позивачу виповнилося 45 років.

З розрахунку № 304 від 13.03.2024 року загального стажу (в календарному обчисленні) на пенсію за вислугу років на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 9.06.2023 року у справі № 420/634/23 вбачається, що: загальна тривалість військової служби позивача складає 14 років та 10 місяців; загальний стаж роботи позивача складає 26 років 3 місяці 1 день.

Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 1134 про відмову в призначенні пенсії від 24.05.2024 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту б статті 12 Закону № 2262 у зв`язку недосягненням необхідного віку на день звільнення.

Не погоджуючись з відмовою відповідача у призначенні пенсії, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що оскільки станом на дату звільнення позивача, редакція пункту б статті 12 Закону № 2262 давала позивачу право на призначення пенсії за вислугою років незалежно від підстав та часу звільнення, то подальші зміни в законодавстві не можуть позбавити позивача права на пенсійне забезпечення за умови дотримання інших обов`язкових показників, а саме: наявність загального трудового стажу 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, а тому прийшов до висновку про наявність підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до п. б ст. 12 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб з дати його звернення, в редакції що діяла станом на 31.05.2003 року, а саме на час коли позивач був звільнений з військової служби та вже мав більше ніж 12 календарних років і 6 місяців стажу військової служби.

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб визначено Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (Закон №2262-ХІІ).

Статтею 1 Закону № 2262-XII встановлено, що особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до п. "б" ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" Пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Законом №51-IV, який набрав чинності 31.07.2002, внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема до пункту «б» статті 12, згідно яких право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» від 04.04.2006 №3591-IV, який набрав чинності 29.04.2006, внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями. Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема пункт «б» цієї статті передбачає, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д» статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Таким чином, редакція пункту «б» статті 12 Закону №2262-ХІІ змінювалась, змінюючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби.

Так, колегія суддів зазначає, що з 31.07.2002 по 29.04.2006 пункт «б» статті 12 Закону №2262-ХІІ діяв за редакцією згідно з якою військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років при наявності інших обов`язкових показників.

Станом на момент звільнення позивача зі служби (31.05.2003 року) діяла редакція Закону України Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ від 31.07.2002 року, пункт "б" ст. 12 якої викладено наступним чином: право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Тобто, позивач у справі станом на час виникнення спірних правовідносин (день звільнення зі служби) міг претендувати на отримання пенсії за наявності у нього однієї з двох умов:

- 22 роки та 6 місяців календарної вислуги і відсутність факту перебування на військовій службі;

- вік 45 років і страховий стаж 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, і відсутність факту перебування на військові службі.

Наведена норма відрізняється від чинної на дату звернення за призначенням пенсії, зокрема формулюванням щодо досягнення 45-річного віку.

Водночас, згідно матеріалів справи, на момент звільнення позивач не досяг 45 річного віку, натомість позивачу виповнилося 45 років 14.04.2016 року.

Як у 2016 році ( 45 років) так і у 2024 році право на пенсію за вислугу років регламентоване у разі досягнення 45-річного віку на день звільнення зі служби, у той час, як у редакції Закону від 31.07.2002 року таке право виникало незалежно від підстав та часу звільнення.

З даного приводу колегія суддів зазначає, що у постанові від 04.05.2022 у справі №640/25383/19 Верховний Суд на підставі аналізу норм статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби» у різних редакціях з моменту прийняття дійшов правового висновку, що незалежно від підстав та часу звільнення, правом на призначення пенсії за вислугу років користувалися перелічені в статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби» особи, які досягли на час звернення за призначенням пенсії 45-річного віку лише до набрання чинності Законом України від 04 квітня 2006 року № 3591-IV.

З матеріалів справи вбачається, що позивач при звільненні зі служби та в період до 29.04.2006 (дата набрання чинності Закону України від 04 квітня 2006 року № 3591-IV) не досяг 45-ти річного віку, що дало б колегії суддів підстави стверджувати про виникнення у позивача права на призначення пенсії за вислугу років саме в період дії норми, за якою військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років при наявності інших обов`язкових показників.

Так, колегія суддів зазначає, що у особи виникає право на призначення відповідної пенсії лише в той час, коли нею дотримано всі обов`язкові умови передбачені відповідною нормою, а з урахуванням того, що позивачу виповнилося 45 років у 2016 році, після звільнення з військової служби, то саме з 2016 року виникло питання права на отримання пенсії згідно п. б ст. 12 ЗУ №2443-VIII.

Згідно висновків, висловлених Верховним Судом у постановах від 17.06.2020 року у справі № 554/2032/17, від 28.05.2019 року у справі № 404/8137/13-а та від 30.01.2018 року у справі №539/3872/14-а застосуванню підлягає Закон № 2262 в редакції, чинній на момент виникнення права на призначення пенсії, а не в редакції, чинній на момент призначення пенсії.

З огляду на не набуття позивачем права на призначення пенсії за вислугу років на умовах, визначених п. "б" ч. 1 ст. 12 Закону №2262-ХІІ, в редакції, що діяла на момент виникнення у позивача права на призначення пенсії (14.04.2016), з урахуванням висновків Верховного Суду про необхідність застосування до спірних правовідносин тієї норми, яка діяла на момент виникнення у особи права на призначення пенсії, та беручи до уваги не дотримання позивачем на дату звільнення зі служби всіх обов`язкових умов, передбачених п. «б» ч. 1 ст. 12 Закону 2262-ХІІ в редакції від 31.07.2002 року, з настанням яких закон пов`язує виникнення права на призначення пенсії за вислугу років, хибним є твердження апелянта про наявність у нього такого права на 31.05.2003, що зумовлює неможливість застосування у даній справі вказаної норми в тій редакції, в якій просив позивач.

За таких обставин, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин норми п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла станом на момент його звільнення, що помилково не встановлено судом першої інстанції.

З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, що оскільки позивач на час звільнення не досяг 45-річного віку, він не має права на призначення пенсії на підставі пункту «б» статті 12 Закону №2262-ХІІ, що свідчить про правомірність оскаржуваної відмови відповідача.

Вказаний висновок відповідає позиції Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 04.05.2022 у справі №640/25383/19, та на яку помилково посилається суд першої інстанції для підтвердження висновків про наявність підстав для задоволення позову.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що внесені Законом України № 3591-ІV від 04.04.2006 зміни до п. «б» ч. 1 ст. 12 Закону № 2262-ХІІ не можуть розцінюватись як звуження досягнутих позивачем соціальних гарантій, оскільки на час його звільнення зі служби він не набув права на призначення пенсії з огляду на недотримання ним обов`язкових умов, передбачених цією нормою. У спірних правовідносинах також відсутнє порушення права «правомірного очікування» та «легітимного сподівання», яке могло мати місце при введенні додаткових умов пенсійного забезпечення, порівняно з тими, які мали місце під час проходження служби та на час звільнення зі служби.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на вищевиклвдене, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд, керуючись положеннями статті 139 КАС України, виходить з того, що судове рішення ухвалено на користь суб`єкта владних повноважень, яким не понесено витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, у зв`язку із чим судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 11 березня 2025 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І.Г. Ступакова