Справа № 160/519/25
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 березня 2025 року Справа № 160/519/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу №160/519/25 за позовом ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-
УСТАНОВИВ:
Через підсистему Електронний суд ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги «Про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_1 » № В-БВПД/005/02.2.4-03/2 від 06.01.2025 р.;
Ухвалою суду від 13.01.2025 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. 262 КАС України.
Також ухвалою суду від 13.01.2025 року витребувано у відповідача додаткові докази по справі, а саме копії:
- наказ Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги «Про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_1 » №В-БВПД/005/02.2.4-03/2 від 06.01.2025 р.;
- докази (копії наказів), що свідчать про те, що позивачеві надавалась/надається вторинна правнича допомога одночасно більше ніж за 7-ма рішеннями про надання такої допомоги відповідно до ч.4 ст.14 Закону України "Про безоплатну правничу допомогу" в обґрунтування правомірності оспорюваного наказу, згідно до вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України;
- звернення (заяву) позивача від 27.11.2024 року про надання ОСОБА_1 безоплатної вторинної правової допомоги;
- відомості/інформацію, що послугували підставою у прийнятті спірного рішення та відповідно відмові позивачеві у надання безоплатної вторинної правової допомоги;
- всі наявні докази щодо суті спору.
16.01.2025 року відповідачем через підсистему Електронний суд подано відзив на позовну заяву позивача. Долучені додаткові докази по справі.
17.01.2025 року позивачем до суду подано письмову відповідь на відзив.
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 13.03.2024 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що за спірним наказом відповідач відмовив позивачеві у наданні безоплатної вторинної правової допомоги за його заявою від 27.12.2024 року на підставі ч.4 ст.14 Закону України від 02.06.2011р. №3460-VІ «Про безоплатну правову допомогу» (далі Закон №3460-ІV), а саме: у зв`язку з тим, що наразі ОСОБА_1 надається безоплатна вторинна допомога одночасно за 7 (сімома) рішеннями про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, прийнятими центрами з надання безоплатної правничої допомоги, що перевищує встановлену частиною четвертою статті 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» квоту.
Позивач не погоджується зі спірним рішенням посилаючись на те, що безоплатної вторинної правової допомоги більше шести разів протягом бюджетного періоду та одночасно більше ніж за шістьма рішення про надання такої правової допомоги не отримував.
У відповіді на відзив позивач вказав на те, що він є суб`єктом права на безоплатну вторинну правничу допомогу як учасник бойових дій, ветеран війни (п.17, ч.1 ст.14 Закону №3460-VІ) та отримував таку допомогу фактично лише за двама рішеннями про надання БВПД, що є менше сім разів одночасно.
Додаткові рішення, видані у 20212023 роках, не можуть враховуватися для визначення одночасно чинних рішень у 2024 році.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
Відповідачем надано до суду відзив, в якому просив у задоволенні позову відмовити та зазначив, що позивач уже отримує одночасно безоплатну вторинну правничу допомогу за сімома (7) діючими рішеннями.
Вказують, що відповідно до частини четвертої статті 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» суб`єкти права на безоплатну вторинну правничу допомогу, визначені пунктами 1, 14, 17, 19, 20, 2629 частини першої статті 14 цього Закону, мають право не більше ніж на шість таких рішень одночасно.
Факт отримання Позивачем семи одночасно діючих рішень про надання БВПД ґрунтовно наведений в оскаржуваному Наказі та підтверджений офіційними дорученнями Центру.
Поняття «одночасно чинні рішення» не припиняється з настанням нового календарного (бюджетного) року, якщо доручення, видані на адвоката або іншу уповноважену особу, ще не відкликані або не завершені фактично.
Усі зазначені шість рішень та сьоме, по суті, діюче, ухвалені у попередні періоди, проте продовжують бути чинними станом на час розгляду звернення від 27.12.2024 року.
Відповідно, обставина, що окремі накази видані у 20212023 роках, не впливає на факт їх актуального виконання станом на 20242025 рік.
Вказують, що заяву позивача від 27.12.2024 р. було розглянуто вчасно, із наданням йому обґрунтованої відповіді у вигляді Наказу про відмову.
Позивач, як суб`єкт права на БВПД не позбавляється допомоги повністю, а лише отримує відмову в конкретному зверненні через порушення ліміту сім рішень одночасно.
Після завершення виконання хоча б одного з чинних рішень позивач матиме змогу повторно звернутися за БВПД і реалізовувати своє право без перешкод.
Відсутність порушення прав Позивача на отримання безоплатної правничої допомоги в цілому.
Вказують, що фактично позивач не позбавлений доступу до правосуддя, а лише зобов`язаний дотримуватися встановлених обмежень, які були дотримані Центром.
З огляду на викладене, вважають, шо вимоги позивача щодо визнання протиправним і скасування наказу, а також щодо зобов`язання Центру повторно прийняти рішення про надання БВПД є безпідставними.
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
Судом встановлено, що Громадянин України ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи та особою, яка має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни та учасників бойових дій, що підтверджується копією паспорта позивача № НОМЕР_2 від 05.10.2020р., копією посвідчення УБД серії НОМЕР_3 від 14.08.2008р. та копією посвідчення серії НОМЕР_4 від 19.02.2019 року.
27.12.2024р. позивач звернувся до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правової допомоги із заявою про надання безоплатної вторинної правничої допомоги (далі БВПД), у якому просив, надати безоплатну вторинну правничу допомогу з питання оскарження дій/бездіяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Підставою отримання права на безоплатну правничу допомогу є те, що Позивач, як суб`єкт права на безоплатну вторинну правничу допомогу, визначений п. 17 ч. 1 ст. 14 Закону України Про безоплатну правничу допомогу (далі Закон), людина, ветеран війни має право на всі види правничих послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону. Це підтверджується відповідними посвідченнями інваліда війни і учасника бойових дій, належним чином засвідчені копії яких надаються разом з цим позовом.
07.01.2025р. у відповідь на наведену заяву позивача Південно-Східним міжрегіонального центру надання безоплатної правової допомоги супровідним листом №005/02.2-03/67 направив позивачеві копію наказу №В-БВПД/005/02.2.4-03/2 від 06.01.2025 р. за змістом якого було відмовлено у наданні безоплатної вторинної правничої допомоги позивачеві на підставі ч.4 ст.14 Закону №3460-VІ, а саме: у зв`язку із тим, що наразі ОСОБА_1 надається безоплатна вторинна допомога одночасно за 7 (сімома) рішеннями про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, прийнятими центрами з надання безоплатної правничої допомоги, що перевищує встановлену частиною четвертою статті 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» квоту.
Вважаючи вищенаведену відмову/наказ в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги протиправними, позивач звернувся з цим позовом про скасування вищенаведеного наказу.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладених в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Право на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги, визначені Законом України «Про безоплатну правову допомогу» ( далі Закон №3460-УІ).
Статтею 3 Закону №3460-VІ передбачено, що право на безоплатну правничу допомогу - гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правничу допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правничу допомогу у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини 1 ст.13 Закону №3460-VІ встановлено, що безоплатна вторинна правнича допомога - вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя.
Безоплатна вторинна правнича допомога включає такі види правничих послуг: захист; здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правничу допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; складення документів процесуального характеру (частина друга статті 13 Закону №3460-УІ).
Згідно з пунктом 17 ч.1 ст. 14 Закону №3460-VІ встановлено, що право на безоплатну вторинну правничу допомогу згідно з цим Законом та іншими законами мають ветерани війни та члени сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, члени сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, особи, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, - на всі види правничих послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону.
У відповідності до приписів пункту 4-1 частини 1 статті 20 Закону №3460-VІ передбачено, що особі може бути відмовлено в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, у разі, якщо особа використала право на отримання безоплатної вторинної правничої допомоги відповідно до частини четвертої статті 14 цього Закону.
Суб`єкти права на безоплатну вторинну правничу допомогу, визначені пунктами 1, 14, 17, 19, 20, 26-29 частини першої цієї статті, мають право на отримання такої допомоги не більше шести разів протягом бюджетного періоду та одночасно не більше ніж за шістьма рішеннями про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, прийнятими центрами з надання безоплатної правничої допомоги (частина четверта статті 14 Закону №3460-VІ).
А згідно до вимог ч.1 ст.3 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.
Таким чином, із аналізу наведених приписів чинного законодавства слідує, що вказаними нормами передбачений випадок обмеження надання безоплатної вторинної правничої допомоги окремим суб`єктам, зокрема, за таких умов, а саме: у разі отримання такою особою безоплатної вторинної правничої допомоги більше шести разів та більше ніж за шістьма рішеннями (наказами) про надання безоплатної вторинної правової допомоги, прийнятими центрами з надання такої правничої допомоги, одночасно протягом бюджетного періоду, тобто, протягом всього 2024 року, який розпочався з 01.01.2024р. по 31.12.2024р.
VІ. ОЦІНКА СУДУ
Так, як встановлено судом із матеріалів справи, ОСОБА_1 (позивач у справі) є особою, яка має право на отримання безоплатної вторинної правничої допомоги як ветеран війни, інвалід війни 3 групи та учасник бойових дій згідно до вимог17 ч.1 ст. 14 Закону №3460-VІ про що свідчать копії посвідчень наявних у справі та не оспорюється учасниками справи.
На момент виникнення спірних правовідносин 27.12.2024р. така безоплатна вторинна правова допомога отримувалась позивачем у 2024 році (бюджетному періоді) за двома наказами про надання безоплатної вторинної правничої допомоги позивачеві, а саме:
1)за заявою позивача від 08.01.2024р. №2024-3223738 згідно наказу від 08.01.2024р. за №033-02-28/37- над. ;
2) за заявою позивача від 08.04.2024р. №2024-3376960 згідно наказу від 12.04.2024р. за №033-02-28/576-над.
А отже, аналіз наведених встановлених судом обставин свідчить про те, що безоплатна вторинна правова допомога надавалась позивачеві лише двічі за двома рішеннями (наказами) про надання такої правничої допомоги протягом бюджетного періоду, тобто, протягом 2024р.
Інших доказів, які б свідчили про надання позивачеві безоплатної вторинної правової допомоги одночасно за 7 (сімома) рішеннями про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, прийнятими центрами з надання безоплатної правничої допомоги, прийнятими протягом бюджетного періоду 2024 року (з 01.01.2024р. по 27.12.2024р.) судом не виявлено, а відповідачем таких доказів суду не надано.
З огляду на викладене та враховуючи те, що судом встановлено, що позивач безоплатну вторинну правову допомогу за 7 (сімома) рішеннями про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, прийнятими центрами з надання безоплатної правничої допомоги, протягом бюджетного періоду 2024 року не отримував станом на момент виникнення спірних правовідносин 27.12.2024р. (отримував лише таку правову допомогу двічі та за двома рішеннями (наказами) наведеними вище), тому суд приходить до висновку, що зазначені встановлені судом обставини виключають можливість обмеження у наданні позивачеві такої правової допомоги згідно із ч.4 ст.14 Закону №3460-VІ.
Аналогічні правові висновки узгоджуються і з правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 30.03.2021р. у справі №500/2731/18, від 24.06.2021р. у справі №420/6938/19 у подібних правовідносинах, які підлягають врахуванню у цій справі у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ про відмову позивачеві у наданні йому безоплатної правничої допомоги за заявою від 27.12.2024р. прийнятий відповідачем всупереч вимог ч.4 ст.14 Закону №3460-VІ, а відповідно, є протиправним та підлягає скасуванню.
Отже, у ході судового розгляду цієї справ відповідачем не наведено у відзиві на позов жодних обґрунтованих підстав, а також і не надано доказів, які б свідчили про отримання позивачем безоплатної вторинної правничої допомоги за 7 (сімома) рішеннями про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, прийнятими центрами з надання безоплатної правничої допомоги, одночасно протягом бюджетного періоду, тобто, протягом всього 2024 року, який розпочався з 01.01.2024р. по 31.12.2024р. з урахуванням встановлених обставин та аналізу вищенаведеного чинного законодавства.
Не можуть бути покладені в основу цього судового рішення та відхиляються судом, аргументи відповідача у відзиві на позов з приводу того, що станом на час звернення 27.12.2024р. позивач отримував таку допомогу 7 разів за рішеннями про надання такої допомоги, які були прийняті за зверненнями позивача у період з 2021р. по 2023р. одночасно, з огляду на таке.
По-перше, наведені аргументи відповідача спростовуються ч.4 ст.14 Закону №3460-VІ за змістом якої відповідач має право відмовити у наданні безоплатної вторинної правової допомоги лише за умови надання такої правничої допомоги більше шести разів та більше ніж за шістьма рішеннями, прийнятими протягом бюджетного періоду, яким є 2024 рік, та який згідно до вимог ч.1 ст.3 Бюджетного кодексу України обчислюється з 01.01.2024р. по 31.12.2024р.
По друге, зазначені обставини спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
При цьому, доказів отримання позивачем безоплатної вторинної правової допомоги за сімома рішеннями саме протягом бюджетного періоду 2024 року відповідачем суду не надано.
А посилання відповідача на надання позивачеві безоплатної вторинної допомоги за рішеннями упродовж з 2021 року по 2023р., тобто 7 разів, є безпідставними та не обґрунтованими, оскільки наведений період не відноситься до бюджетного періоду 2024 року, тому не міг бути обраний відповідачем підставами для прийняття оспорюваного рішення про відмову у наданні безоплатної вторинної правничої допомоги згідно ч.4 ст.14 Закону №3460-VІ.
Інші доводи відповідача, викладені у відзиві на позов та у запереченнях на відповідь на відзив вивчені судом, проте не заслуговують на увагу, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Приймаючи до уваги викладене, судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги позивачеві відповідачем були порушені права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання наведеного наказу протиправним та його скасування.
Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача у наведеній частині, підлягають задоволенню саме з обранням судом способу захисту права, визначеного пунктом 2 ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.
Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.
З урахуванням зазначеного, суд, для повного захисту прав позивача, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позовну заяву слід задовольнити.
VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.
Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.
Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.
Щодо розподілу судових витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення ним будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.13 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.
Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги «Про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_1 » №В-БВПД/005/02.2.4-03/2 від 06.01.2025 року.
Зобов`язати Південно-Східний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги прийняти рішення про надання ОСОБА_1 безоплатної вторинної правової допомоги згідно звернення (заяви) від 27.12.2024 року.
Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 13.03.2025 року.

Суддя В.В. Ільков