Справа № 440/557/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2025-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 р.Справа № 440/557/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання - Щурової К. А.,

позивача - ОСОБА_1 , представника першого та третього відповідача: Хряка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.07.2024, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, м. Полтава, повний текст складено 11.07.24 року по справі № 440/557/21

за позовом ОСОБА_1

до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури , Кабінету Міністрів України , Офісу Генерального прокурора

про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури (далі по тексту прокуратура, перший відповідач), Кабінету Міністрів України (далі по тексту КМУ, другий відповідач), Офісу Генерального прокурора (далі по тексту ОГП, третій відповідач), в якому просив суд:

- визнати рішення, дії та бездіяльність Держави України щодо невжиття заходів щодо приведення у відповідність постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" до вимог статей 81 та 87 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII в частині перегляду розмірів посадових окладів прокурорів, не проведення аналізу наявних фінансових ресурсів та приведення у відповідність до вимог статей 81 та 87 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII розміру фінансування органів прокуратури в Державному бюджеті упродовж 2015 - 2018 роки протиправними;

- порушення порядку обмеження дії норм статті 81 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII упродовж 2015 -2018 років шляхом ухвалення протиправних рішень у прикінцевих та перехідних положеннях Бюджетного кодексу України, (Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VIII), перехідними положеннями Законів України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28 грудня 2014 року № 80-VIII та «Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25 грудня 2015 року № 928-VIII, згідно яких норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII застосовувалися у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету;

- ненарахування та невиплати упродовж з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року заробітної плати, зокрема, посадового окладу, як прокурору у розмірах, визначених статтею 81 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII, а також надбавок у розмірах, передбачених іншими актами законодавства, що діяли упродовж 2015 -2018 років, та не були скасовані чи змінені;

- стягнути з Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури (ідентиф. Код юридичної особи 02910060) на користь позивача матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати за період з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року в сумі 1 764 389,63 грн (один мільйон сімсот шістдесят чотири тисячі триста вісімдесят дев`ять грн 66 коп).

В обґрунтування позовних вимог послався на протиправність бездіяльності Кабінету Міністрів України, яка полягає у неприведенні у відповідність постанови від 31 травня 2012 року № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" (далі по тексту Постанова № 505) до вимог статей 81 та 87 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року (далі по тексту Закон № 1697-VII) в частині не здійснення перегляду розмірів посадових окладів прокурорів, аналізу наявних фінансових ресурсів, що призвело до виплати ОСОБА_1 у період з 15.07.2015 по 01.11.2018 заробітної плати в обмеженому Постановою № 505 розмірі та є порушенням майнових прав позивача.

Переконував, що оскільки рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України в частині, що передбачає застосування статті 8 Закону № 1697-VII у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), обмеження розмірів посадових окладів прокурорів суперечило нормам Конституції з моменту їх прийняття (до 26.03.2020), а тому наявні підстави для відшкодування позивачу за період з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року неотриманої заробітної плати у встановленому розмірі.

Наполягав, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення Держави від виконання зобов`язань, що також узгоджується із численними висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 17.04.2018 по справі № 911/4249/16, від 10.04.2018 по справі № 12-46гс18.

На переконання позивача, предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання Законів України про Державний бюджет України є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини 2 статті 92 Конституції України, а тому вказаними нормативно-правовими актами не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання інших законів.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 по справі № 440/557/21 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Полтавської обласної прокуратури (вул. 1100-річчя Полтави, 7, м. Полтава, 36000; ) про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень - повністю.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.01.2022 по справі № 440/557/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року у справі № 440/557/21 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16.02.2023 № 440/557/21 відмовлено у задоволенні клопотання Полтавської обласної прокуратури про закриття касаційного провадження у справі №440/557/21.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2022 року у справі №440/557/21 - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

На переконання Верховного Суду, оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам щодо законності та обґрунтованості, є такими, що здійснені без з`ясування суті спірних правовідносин та визначення належного суб`єктного складу з огляду на таке.

Верховний Суд констатував, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не з`ясував суть спірних правовідносин та не визначив належних відповідачів, до яких мають бути пред`явлені позивачем вимоги щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності Держави України, тобто не встановив суб`єктний склад.

За висновком Верховного Суду, судами попередніх інстанцій не надано будь-якої оцінки доводам позивача про неправомірність дій органів державної влади, у тому числі Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Генеральної прокуратури України щодо нездійснення збільшення видатків з Державного Бюджету України з метою перерахунку та виплати заробітної плати прокурорам.

Також, Верховний Суд звернув увагу, що вимога позивача про стягнення з Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати пов`язана з вимогами до Держави України щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності, однак, Держава Україна в особі Полтавської обласної прокуратури не є належним відповідачем щодо пред`явлених вимог в частині оскарження рішень, дій та бездіяльності Держави України.

Між тим, зміст мотивувальної частини рішення суду першої інстанції свідчить, що суд першої інстанції вказаним вимогам оцінки не надав, однак в задоволенні цих вимог все ж відмовив відповідно до резолютивної частини судового рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Касаційного адміністративного суду вважала, що рішення суддів попередніх інстанцій не відповідають вимогам статті 242 КАС України, що унеможливлює перехід суду касаційної інстанції до перевірки доводів скаржника про неправильність застосування судами норм матеріального права за визначеними підставами касаційного оскарження, а тому рішення судів було скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, колегією суддів зауважено, що під час нового розгляду справи необхідно, оцінивши суть спірних правовідносин, визначити особу (осіб), яка має відповідати за вимогами до Держави України щодо оскарження щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності, залучити цю особу (осіб) до участі у справі, або, в окремих випадках, її правонаступника, тобто, визначити суб`єктний склад та правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.

Відповідно до частини 5 статті 353 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 по справі № 440/557/21 клопотання позивача про залучення співвідповідачів задоволено.

Залучено до участі у справі № 440/557/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, в якості співвідповідачів Кабінет Міністрів України (вул.Михайла Грушевського, 12/2, м. Київ, 01008, ) та Офіс Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011, ).

Залишено без розгляду пункт 2 позовних вимог, а саме визнати протиправними (незаконними) рішення, дії та бездіяльності Держави України щодо: порушенням порядку обмеження дії норм статті 81 Закону №1697-VII упродовж 2015 - 2018 років шляхом ухвалення протиправних рішень у "Прикінцевих та перехідних положеннях" Бюджетного кодексу України, (Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VIII), перехідними положеннями Законів України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" від 28 грудня 2014 року №80-VIII та "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25 грудня 2015 року № 928-VIII, згідно яких норми і положення статті 81 Закону №1697-VII застосовувалися у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету

Копію ухвали направлено учасникам справи.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 по справі № 440/557/21 передано адміністративну справу № 440/557/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, Кабінету Міністрів України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень до Київського окружного адміністративного суду для розгляду.

Копію ухвали надіслано учасникам справи.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2023 по справі № 440/557/21 апеляційну скаргу задоволено.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 по справі № 440/557/21 скасовано.

Справу направлено до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 по справі № 440/557/21 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, Кабінету Міністрів України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень повністю.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 у справі № 440/557/21 повністю, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі; розглянути апеляційну скаргу за участю позивача.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2024 та від 20.09.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 по справі № 440/557/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури , Кабінету Міністрів України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду.

05.11.2024 у зв`язку із рішенням Вищої ради правосуддя № 3149/0/15-24 від 29.10.2024 Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Другого апеляційного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями Другого апеляційного адміністративного суду.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Другого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2024 визначено склад суду для розгляду справи № 440/557/21: головуючий суддя Перцова Т.С., судді Жигилій С.П., Макаренко Я.М.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2024 по справі № 440/557/21 прийнято до свого провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 року по справі № 440/557/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури, Кабінету Міністрів України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2025 по справі № 440/557/21 задоволено заяву судді Макаренко Я.М. про самовідвід у справі № 440/557/21.

Адміністративну справу № 440/557/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури, Кабінету Міністрів України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень передано до канцелярії Другого апеляційного адміністративного суду для повторного автоматичного розподілу згідно зі ст. 31 КАС України для визначення складу суддів.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Перцова Т.С., судді: Жигилій С.П., Спаскін О.А.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2025 по справі № 440/557/21 адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 по справі № 440/557/21 призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у залі судових засідань № 1.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин по справі, не правильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, що в силу статті 317 КАС України є підставою для його скасування.

Заперечуючи проти висновків суду першої інстанції про те, що норми Законів України про Державний бюджет України на 2015-2016 роки є спеціальними з питань заробітної плати працівників органів прокуратури, апелянт зазначив, що такі твердження спростовуються положеннями Конституції України щодо забезпечення незалежності прокурорів та частиною 1 статті 81 Закону № 1697-VII, за змістом якої заробітна плата прокурора регулюється виключно Законом № 1697-VII та не може визначатись іншими нормативно правовими актами.

Так, оскільки впродовж 2015-2018 років стаття 81 Закону № 1697-VII змінена чи скасована не була, остання підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Помилковими є і покликання суду першої інстанції на Закон України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі по тексту Закон № 113-ІХ), оскільки в межах даної справи правовідносини виникли ще до його прийняття.

Спростовуючи висновок суду першої інстанції про відсутність ретроактивної дії рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 по справі № 6-р/2020 переконував, що вказаним рішенням лише констатовано неконституційність окремих норм, водночас це не означає, що такі норми відповідали Конституції України до прийняття такого рішення. Отже, таке трактування ретроактивності дії рішень Конституційного Суду України з боку суду є небезпечним та таким, що прямо суперечить Конституції України, зокрема статтям 3 та 8.

Також вважав, що судом взагалі не надано оцінки правомірності дій та бездіяльності Держави, які виразились у невжитті заходів щодо приведення у відповідність Постанови № 505 до вимог статей 80, 81 Закону № 1697-VII в частині перегляду розмірів посадових окладів прокурорів, не проведення аналізу наявних фінансових ресурсів, порушення порядку обмеження дії норм статті 81 Закону № 1697-VII шляхом ухвалення протиправних рішень у прикінцевих та перехідних положеннях Бюджетного кодексу України.

ОГП, у надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти доводів, викладених у ній, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Звернув увагу на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 19.10.2022 по справі № 420/11227/20, в якій останній дійшов висновку про те, що Законом України «Про державний бюджет України на 2015 рік», як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, уповноважено Кабінет Міністрів України визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури. У вказаній справі, обставини якої є аналогічній справі, що розглядається, судом враховано, що у бюджетних призначеннях органів прокуратури України (бюджетна програма 0901000 «Здійснення прокурорсько-слідчої діяльності, підготовка та підвищення кваліфікації кадрів прокуратури») на 2015-2020 роки відповідні кошти для реалізації вимог статті 81 Закону № 1697-VII не були передбачені, незважаючи на постійні звернення Генеральної прокуратури України до Уряду про необхідність забезпечення оплати праці прокурорів на законодавчому рівні та на розрахунки до бюджетного запиту, які здійснювались відповідно до статті 81 Закону № 1697-VII.

У зв`язку із викладеним, структура та умови оплати праці позивача, починаючи із 01.07.2015 встановлювались Постановою № 505, приписами пунктів 2 та 6 якої надано керівникам органів прокуратури право, у межах затвердженого фонду оплати праці, установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати.

Зауважив, що такі висновки третього відповідача також узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18.08.2022 у справі № 200/2499/21, в якій Суд зазначив, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом № 1697-VII, та погодився із висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції в частині відсутності ретроактивної дії рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 вказав, що з огляду на положення пункту 2 резолютивної частини цього рішення, положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України в частині, яка визначає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, втратило чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Таким чином, рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 не має ретроспективної дії та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

З огляду на те, що шкода виникає до винесення рішення, коли акт ще діяв та не був визнаний неконституційним, а тому нанести матеріальну шкоду після прийняття Конституційним Судом України рішення від 26.03.2020 № 6-р/2020 не можна, вказана ОСОБА_1 сума недоотриманої частини заробітної плати не є матеріальною шкодою.

Кабінет Міністрів України також скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому стверджував, що рішення суду першої інстанції є законним, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні, з огляду на наступне.

Цитуючи положення частини 2 статті 152 Конституції України, зауважує, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення, а тому висновки позивача про зворотне є помилковими.

Переконував, що відповідно до сталої правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 14.03.2018 у справі № 825/575/16, від 19.03.2020 у справі № 806/3314/17, від 09.09.2020 у справі № 807/1171/16, від 27.10.2020 у справі № 826/18228/16 Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» прийняті пізніше Закону № 1697-VII, а тому у 2015 році і наступних роках норми і положення Закону № 1697-VII щодо заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.

На переконання другого відповідача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки позовні вимоги стосуються періодів з 15.07.2015 по 01.11.2018, не можна нанести шкоду після 26.03.2020 (рішення Конституційного Суду України). Так, шкода виникає до винесення рішення, коли акт ще діяв, ще не був визнаний неконституційним, що узгоджується із висновками Верховного Суду у справах № 420/24821/21 від 18.05.2023, № 200/2499/21-а та № 120/14973/21-а від 03.04.2024.

Позивач, у долучених до суду апеляційної інстанції додаткових поясненнях від 23.01.2025 звернув увагу на висновок Верховного Суду у постанові від 10.12.2024 № 240/19209/21, в якій останнім зазначено, що у випадку, якщо суд доходить до висновку, що закон чи інший нормативно-правовий акт суперечить Конституції, він не застосовує такий закон чи інший нормативно правовий акт, зокрема і до правовідносин, що виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, яким положення закону визнані неконституційними, а застосовує норми Конституції України, як норми прямої дії, оскільки принцип прямого (безпосереднього) застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими нормативно-правовими актами неминуче передбачає повноваження судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визнають таким, що суперечить Конституції України.

Заперечуючи проти посилань суду першої інстанції у рішенні на норми Законів України про затвердження державних бюджетів на 2015 та 2016 роки, які, на думку суду є спеціальними з питань заробітної плати працівників органів прокуратури, наполягав, що Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що Закони України про державний бюджет регулюють виключно питання доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, ними не може визначатися інше правове регулювання суспільних правовідносин, що є предметом інших законів України. Зазначене положення також закріплено у нормі ч. 1 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Щодо доцільності та ефективності обраного способу захисту вказував, що у випадку необхідності, судом може бути застосовано норму ч. 2 ст. 9 КАС України, за змістом якої, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Щодо посилань представників відповідачів на висновки Верховного Суду у справах, розглянутих у подібних правовідносинах, зважаючи на рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 та правову позицію Верховного Суду у постанові від 10.12.2024 у справі №240/19209/21, висновки Верховного Суду здійснені раніше у постановах від 14.03.2018 у справі № 825/575/16, від 19.03.2020 у справі № 806/3314/17, від 09.09.2020 у справі №807/1171/16, від 27.10.2020 у справі № 826/18228/16 застосуванню до спірних правовідносин не підлягають, оскільки застосовуються останні за часом висновки Верховного Суду.

У долучених до суду апеляційної інстанції додаткових поясненнях від 04.03.2025 Полтавська обласна прокуратура повідомила, що за період роботи з 15.07.2015 по 01.11.2018 позивач отримував заробітну плату, яка складалась з посадового окладу, надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, надбавки за класний чин, щомісячної надбавки за вислугу років, надбавки до посадового окладу у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Нарахування заробітної плати здійснювалось відповідно до Постанови № 505, Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», Постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2008 № 425 «Про затвердження Порядку виплати надбавки за вислугу років працівникам органів прокуратури та про їх медичне обслуговування», наказу Генеральної прокуратури України від 01.09.2016 № 313 «Про порядок виплати працівникам органів прокуратури України надбавки до посадових окладів у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», постанови Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 № 414 «Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці».

Також зауважив, що враховуючи, що ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з Полтавською обласною прокуратурою у період з 15.07.2015 по 01.11.2018, здійснити розрахунок можливої заробітної плати з врахуванням усіх її складових, передбачених ч. 2 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», не можливо.

У надісланих до суду апеляційної інстанції додаткових поясненнях від 05.03.2025 ОСОБА_1 вказував, що розміри всіх складових заробітної плати прокурора чітко визначені у нормативних актах зазначених у поясненні представника відповідача та у висновку експертизи, поданого позивачем.

При цьому, відповідно до висновку судової економічної експертизи від 09.03.2021 № 2.3 та додатку № 1 до неї «Розрахунку заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01.07.2015 по 01.11.2018 та визначення різниці з нарахованою зарплатою» експертом у графах 11 та 24 «щомісячна премія» прийнято її однакове значення (розмір) для нарахованої підприємством зарплати та нарахованої в ході дослідження зарплати (згідно вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»).

Таким чином під час обрахунку експертом розміру визначеної в таблиці Додатку № 1 до експертизи за період з 01.07.2015 по 01.11.2018 заробітної плати, яка повинна бути виплачена ОСОБА_1 з врахуванням вимог статті 81 Закону України «Про прокуратуру», встановлено, що різниця нарахованої та отриманої премії не визначалася, її розмір було прийнято за належний (підсумок графи 11 «346 938,06 грн.» дорівнює підсумку графи 24 «346 938,06 грн».

Щодо тверджень представника відповідача про те, що позивач не перебував в трудових відносинах з Полтавською обласною прокуратурою у період з 15.07.2015 по 01.11.2018, наполягав, що зміна назви юридичної особи тягне за собою лише правовий наслідок у вигляді проведення державної реєстрації змін, пов`язаних із цим, а тому зміна назви «прокуратура Полтавської області» на «Полтавську обласну прокуратуру» та не спростовує факту перебування позивача у трудових відносинах з однією і тією ж юридичною особою.

В судових засіданнях позивач підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав та мотивів, викладених у скарзі та додаткових поясненнях, просив суд апеляційної інстанції їх задовольнити.

Представник відповідачів у судових засіданнях проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 упродовж 2002 - 2018 років проходив службу в органах прокуратури України.

З 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року позивач працював на різних посадах в органах прокуратури Полтавської області.

01 листопада 2018 року позивач звільнений з посади, яку обіймав тимчасово, у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням згідно наказу від 30 жовтня 2018 року № 462к на підставі пункту 7 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру.

Заробітна плата за спірні періоди виплачувалась із урахуванням посадових окладів, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача в частині нарахування за період з 15.07.2015 року по 01.11.2018 року посадового окладу в розмірі, що є меншим ніж встановлений статтею 81 Закону № 1697-VII, оскільки Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачає, що норми та положення статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, врахувавши висновки Верховного Суду у постановах від 12.07.2016 № 21-1726а16, від 13.07.2016 № 21-1488а16, від 16.07.2020 № 815/2603/16 від 09.09.2020 № 807/1171/16, від 27.10.2020 № 826/18228/16, від 14.03.2018 № 825/575/16, від 21.03.2018 у справі № 817/548/16, від 21.11.2018 у справі № 808/2163/17, від 16.01.2019 № 804/217/17, від 27.02.2019 у справі № 809/982/16, від 05.05.2020 у справі № 824/490/16. дійшов висновку про відсутність підстав для перерахунку заробітної плати ОСОБА_1 з 15.07.2015 по 01.11.2018 у зв`язку з прийняттям 26.03.2020 Конституційним Судом України рішення № 6-р/2020 відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру, оскільки прокуратура Полтавської області не була наділена правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу прокурорам та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою № 505.

Суд першої інстанції, врахувавши правову позицію Конституційного Суду України, викладену в рішенні від 30.09.2010 № 20-рп/2010 у справі № 1-45/2010, за змістом якої незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, дійшов висновку, що рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

Щодо позовних вимог про стягнення збитків (матеріальної шкоди), завданої актом, що визнаний неконституційним, у вигляді неотриманої частини заробітної плати за період з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року в сумі 1 764 389,63 грн, судом зазначено, що відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди врегульовано статтею 22 Цивільного кодексу України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Відтак, ураховуючи, що позовні вимоги стосуються періоду з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року в сумі 1 764 389,63 грн року, судом констатовано, що не можна нанести шкоду після рішення Конституційного Суду України про неконституційність акта (у цій справі - після 26 березня 2020 року). Шкода виникає до винесення рішення, коли акт ще діяв, ще не був визнаний неконституційним, а тому вказана позивачем сума недоотриманої частини заробітної плати не є матеріальною шкодою.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом № 1697-VII.

Відповідно до статті 1 Закону № 1697-VII прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

За змістом статті 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частиною 1 статті Закону № 1697-VII Незалежність прокурора забезпечується:

1) особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності;

2) порядком здійснення повноважень, визначеним процесуальним та іншими законами;

3) забороною незаконного впливу, тиску чи втручання у здійснення повноважень прокурора;

4) установленим законом порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності прокуратури;

5) належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням прокурора;

6) функціонуванням органів прокурорського самоврядування;

7) визначеними законом засобами забезпечення особистої безпеки прокурора, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту.

Відповідно до частин 2-4 статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за:

1) вислугу років;

2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Згідно із частиною 7 та 9 Закону № 1697-VII прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.

Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України.

Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Приписами частини першої статті 90 Закону № 1697-VII визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати визначено Законом України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (далі по тексту Закон № 108/95-ВР) в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини 2 статті 8 Закону № 108/95-ВР умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Згідно із статтею 13 Закону № 108/95-ВР оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частинами першою, другою статті 23 Бюджетного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

З метою удосконалення бюджетного законодавства в рамках проведення реформи місцевого самоврядування і територіальної організації влади 28 грудня 2014 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» № 79-VIII, яким, серед іншого, внесено зміни до Бюджетного кодексу України, зокрема розділ VI «Перехідні положення» доповнено пунктом 26, яким передбачено, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Пунктом 9 розділу «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» (зі змінами і доповненнями), пунктом 11 розділу «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено, що частина друга статті 33, стаття 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 420/11227/20 Верховний Суд зазначив, що Законом України «Про Державний бюджет на 2015 рік», як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України № 505, приписами пунктів 2, 6 якої надано право керівникам органів прокуратури, у межах затвердженого фонду оплати праці, установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури.

Абзацом 2 підпункту 1 пункту 13 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність до цього Закону та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність до цього Закону.

Водночас, на виконання наведених приписів Закону України «Про прокуратуру», Кабінетом Міністрів України до Постанови № 505 не було внесено змін щодо розмірів окладів працівників прокуратури, що свідчить про невиконання уповноваженим органом обов`язків, покладених на нього пунктом 13 розділу ХІІІ указаного Закону.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що за період роботи з 15.07.2015 по 01.11.2018 позивач отримував заробітну плату, яка складалась з посадового окладу, надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, надбавки за класний чин, щомісячної надбавки за вислугу років, надбавки до посадового окладу у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Нарахування ОСОБА_1 заробітної плати за період з 15.07.2015 по 01.11.2018 здійснювалось відповідно до Постанови № 505, що підтверджується долученими до матеріалів справи розрахунковими листами (т. 1 а.с. 38-58).

З огляду на вказане, враховуючи, що у період з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року заробітна плата нараховувалась та виплачувалась ОСОБА_1 з урахуванням положень Постанови № 505, та беручи до уваги те, що Полтавська обласна прокуратура не наділена правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою № 505, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в указаний період заробітну плату позивачу нараховано у належному розмірі.

Отже, дії першого відповідача стосовно ненарахування й невиплати позивачу заробітної плати на основі окладів прокурорів, вказаних у статті 81 Закону України «Про прокуратуру», у період з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року, не можуть бути визнані протиправними, адже вони відповідали вимогам нормативно-правових актів, які були чинними на той час.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.03.2024 по справі № 600/778/21-а, від 28.11.2024 по справі № 640/14430/21, які в силу частини 5 статті 242 КАС України є обов`язковими для врахування.

Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Зазначеній нормі кореспондує частина перша статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України».

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України указав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Колегія суддів зазначає, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

Подібний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2020 року у справі №4819/49/19, та був неодноразово підтриманий у постановах Верховного Суду, зокрема від 14.03.2024 по справі № 600/778/21-а, від 28.11.2024 по справі 640/14430/21.

Як вже було встановлено в суді першої інстанції та підтверджено у суді апеляційної інстанції, спірні правовідносини щодо нарахування та виплати заборгованості з заробітної плати виникли за період з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2018 року, тоді як дія окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020, втратила чинність 26.03.2020, тобто після виникнення спірних правовідносин між сторонами.

Тож, з урахуванням викладеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття указаного рішення Конституційним Судом України, а останнє не містить положень які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Колегія суддів відхиляє покликання апелянта неможливість врахування висновків Верховного Суду у справах, від 14.03.2018 у справі № 825/575/16, від 19.03.2020 у справі № 806/3314/17, від 09.09.2020 у справі №807/1171/16, від 27.10.2020 у справі № 826/18228/16, позаяк правові позиції у вказаних постановах були підтримані останніми за часом висновками Верховного Суду у справах від 14.03.2024 № 600/778/21-а, від 29.11.2024 № 640/14430/21, а тому є релевантними та підлягають застосуванню.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів констатує, що в спірний період Полтавська обласна прокуратура, при нарахуванні заробітної плати позивачу, керувалась чинним на той момент законодавством, що, у свою чергу, виключає протиправність її дій/бездіяльності та наявність підстав для покладення на неї негативних наслідків у вигляді стягнення коштів з її бюджетних асигнувань, що зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п. 41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За визначенням, наведеним у статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 по справі № 440/557/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено та підписано 11.03.2025 року