Справа № 140/13555/24
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2025-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/13555/24 пров. № А/857/3479/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судових засідань Березюка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу Володимирського відділу державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Володимирського відділу державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Стецик Н.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення 07 січня 2025 року,

ВСТАНОВИВ :

10 листопада 2024 року Якименко В.В. та Якименко Л.С. звернулися до суду з адміністративним позовом, у якому просили:

визнати протиправними дії Володимирського відділу державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі Володимирський ВДВС) щодо стягнення з ОСОБА_1 та Якименко Л.С. 10369,60 доларів США виконавчого збору;

зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження №73697078 про примусове виконання постанови №27455160 від 01 січня 2024 року про стягнення з ОСОБА_1 10369,60 доларів США виконавчого збору та виконавче провадження №73697171 про примусове виконання постанови №27455700 від 01 січня 2024 року про стягнення з ОСОБА_2 10369,60 доларів США виконавчого збору.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року у справі №140/13555/24 вказаний позов було задоволено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оскільки за одним і тим же виконавчим документом виконавчим листом Нововолинського міського суду Волинської області №2-279 від 31 травня 2011 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснюється стягнення як виконавчого збору, так і основної винагороди приватного виконавця, то вказана обставина тягне за собою додаткові витрати та може розглядатися як накладання непропорційного та надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Оскільки 12 січня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Клехо А.Є. було відкрито виконавчі провадження №73820534 та №73820640 з виконання виконавчого листа Нововолинського міського суду №2-279 від 31 травня 2011 року та в межах даних проваджень з позивачів стягнута основна винагорода приватного виконавця у визначеному законом розмірі, то підстави для подальшого стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суми виконавчого збору в межах виконання цього ж виконавчого документа Володимирським ВДВС відсутні.

Таким чином суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо продовження стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виконавчого збору слід визнати протиправними.

Окрім того, суд, з метою належного та ефективного захисту прав позивачів, вирішив зобов`язати відповідача закінчити вказані виконавчі провадження на підставі частини 8 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено Володимирським ВДВС, який просить таке скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування своєї скарги відповідач послався на те, що у солідарних виконавчих провадженнях № 27455160 та № 27455700 відповідачем здійснено такі дії:

07 липня 2011 року відкрито виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-279, виданого 31 травня 2011 року Нововолинським міським судом;

15 липня 2011 року винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження;

20 листопада 2011 року складено акт опису й арешту майна, яке належить ОСОБА_1 , а саме складів сипучих;

03 серпня 2015 року винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_2 ;

26 серпня 2015 року винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника ОСОБА_1 ;

02 вересня 2015 року винесено постанову про зняття арешту з рахунку боржника ОСОБА_1 , на який надходять пенсійні кошти;

07 лютого 2017 року винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні № 27455160;

24 липня 2017 року до Волинської філії державного підприємства СЕТАМ направлено заявку на реалізацію арештованого майна шляхом проведення електронних торгів предмета іпотеки;

11 січня 2018 року винесено постанову про передачу майна, а саме складів сипучих загальною вартістю 13537,20 грн, стягувачу ТзОВ Факторингова компанія Вектор Плюс у рахунок погашення боргу;

11 січня 2018 року складено акт про передачу майна, а саме складів сипучих загальною вартістю 13537,20 грн, стягувачу ТзОВ Факторингова компанія Вектор Плюс у рахунок погашення боргу;

05 квітня 2018 року та 04 травня 2018 року направлено вимогу та запити до відповідних державних органів про наявність будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_1 ;

27 квітня 2018 року направлено вимогу в банківські установи про наявність та стан рахунків боржника;

29 червня 2023 року старшим державним виконавцем Володимирського ВДВС Васенько В.Р. винесено постанову про прийняття виконавчого документа;

21 липня 2023 року знято арешт з рахунку ОСОБА_1 на який надходять пенсійні виплати;

08 грудня 2023 року запит в ТзОВ Факторингова компанія Вектор Плюс про надання інформації щодо залишку боргу;

01 січня 2024 року винесено постанови про стягнення виконавчого збору у сумі 10369,60 доларів США;

01 січня 2024 року винесено постанови про повернення стягувачу ТзОВ Факторингова компанія Вектор Плюс виконавчого листа № 2-279, виданого 31 травня 2011 року Нововолинським міським судом.

При цьому приватним виконавцем фактично не було здійснено примусового виконання виконавчого листа, оскільки відбулось добровільне виконання боржниками свого обов`язку за взаємною домовленістю зі стягувачем щодо часткової сплати заборгованості.

На думку скаржника суд першої інстанції помилково послався на висновки Верховного Суду, що зроблені під час розгляду справи №320/6215/19, оскільки обставини та предмет спору у цій справі є відмінними від обставин в справі №140/13555/24.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивачі підтримали доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечили обґрунтованість апеляційних вимог та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ВДВС у судовому засіданні апеляційного суду підтримала подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивачів у судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції заперечила обґрунтованість вимог апелянта доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу. Просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 07 липня 2011 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції Гальчиком С.М. відкрито виконавче провадження №27455160 щодо примусового виконання виконавчого листа Нововолинського міського суду №2-279 від 31 травня 2011 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь ПАТ Сведбанк 103696,01 доларів США заборгованості за кредитним договором.

29 червня 2023 року виконавче провадження №27455160 з примусового виконання виконавчого листа Нововолинського міського суду №2-279 від 31 травня 2011 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь ПАТ Сведбанк 103696,01 доларів США заборгованості за кредитним договором прийнято до провадження старшим державним виконавцем Володимирського ВДВС у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Васенько В.Р.

20 жовтня 2016 року ПАТ Сведбанк, як стягувач у вказаному виконавчому провадженні, замінено на правонаступника ТОВ Факторингова компанія Вектор Плюс (далі ТОВ ФК Вектор Плюс).

27 грудня 2023 року ТОВ ФК Вектор Плюс подано до Володимирського ВДВС заяву про повернення виконавчого листа стягувачу, з огляду на що згідно пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України Про виконавче провадження постановою державного виконавця від 01 січня 2024 року виконавчий документ повернуто стягувачу.

Одночасно із повернення виконавчого документа стягувачу старшим державним виконавцем Володимирського ВДВС Васенько В.Р. винесено постанову від 01 січня 2024 року №27455160 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 10369,60 доларів США та постанову від 01 січня 2024 року №27455700 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 10369,60 доларів США.

02 січня 2024 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №73697078 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору №27455160 від 01 січня 2024 року та постанову про відкриття виконавчого провадження №73697171 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору №27455700 від 01 січня 2024 року.

Надалі ТОВ ФК Вектор Плюс повторно пред`явило до примусового виконання виконавчий лист Нововолинського міського суду №2-279 від 31 травня 2011 року.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клехо А.Є. від 12 січня 2024 року відкрито виконавче провадження №73820534 щодо примусового виконання виконавчого листа №2-279 від 31 травня 2011 року в частині стягнення в користь ТОВ ФК Вектор Плюс заборгованості з ОСОБА_1 . Одночасно з відкриттям виконавчого провадження №73820534 приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди в сумі 394026,17 грн.

Також постановою приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клехо А.Є. від 12 січня 2024 року відкрито виконавче провадження №73820640 щодо примусового виконання виконавчого листа №2-279 від 31 травня 2011 року в частині стягнення в користь ТОВ ФК Вектор Плюс заборгованості з ОСОБА_2 . Одночасно з відкриттям виконавчого провадження №73820640 приватним виконавцем винесено постанову від 12 січня 2024 року про стягнення з ОСОБА_2 основної винагороди в сумі 394026,17 грн.

22 лютого 2024 року між ТОВ ФК Вектор Плюс та ОСОБА_1 підписано договір №511603 про припинення зобов`язання шляхом передання відступного, відповідно до умов якого сторони дійшли згоди про припинення первісних зобов`язань боржника ( ОСОБА_1 ), які виникли на підставі кредитного договору №0201/0808/88-111 від 05 серпня 2008 року із всіма змінами та доповненнями за умови часткової сплати заборгованості за кредитним договором №0201/0808/88-111 від 05 серпня 2008 року шляхом зарахування суми коштів (згідно пункту 1.2. цього договору) у день укладення даного договору в межах виконавчого провадження №73820534 згідно виконавчого листа №2-279 виданого Нововолинським міським судом Волинської області 31 травня 2011 року.

Пунктом 1.2. даного договору сторони погодили, що відступним за цим договором є грошові кошти в сумі 388 500 грн.

22 лютого 2024 року ОСОБА_1 (через ОСОБА_2 ) сплачено в користь ТОВ ФК Вектор Плюс 388 500,00 грн, що підтверджується копією платіжної інструкції від 22 лютого 2024 року.

Довідкою від 26 лютого 2024 року за №511603/29 ТОВ ФК Вектор Плюс підтверджено, що станом на 26 лютого 2024 року зобов`язання ОСОБА_1 по кредитному договору №0201/0808/88-111 від 05 серпня 2008 року припиненні, заборгованість по зазначеному кредитному договору відсутня.

23 лютого 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Клехо А.Є. в межах виконавчого провадження №73820534 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

23 лютого 2024 року ОСОБА_1 (через Якименко Л.С.) сплачено в користь приватного виконавця Клехо А.Є. основну суму винагороди по ВП №73820534 в сумі 38850 грн, що підтверджується копією платіжної інструкції від 23 лютого 2024 року.

Заявою від 13 березня 2024 року представник позивачів адвокат Явтушенко І.В. звернулася до начальника Володимирського ВДВС із проханням скасувати постанову №27455160 від 01 січня 2024 року, винесену старшим державним виконавцем Володимирського ВДВС Васенько В.Р., про стягнення з ОСОБА_1 10369,60 доларів США виконавчого збору.

Листом Володимирського ВДВС №56110/23.1-21 від 29 березня 2024 року відповідачем відмовлено у задоволенні заяви представника позивачів від 13 березня 2024 року про скасування постанови про стягнення виконавчого збору.

07 листопада 2024 року старшим державним виконавцем Володимирського ВДВС Васенько В.Р. в межах виконавчого провадження №73697078 винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_1 .

Аналогічна постанова про арешт коштів винесена державним виконавцем і щодо ОСОБА_2 в межах виконавчого провадження №73697171.

11 листопада 2024 року в межах виконавчого провадження №73697171 відповідачем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення 427202,80 грн при примусовому виконанні постанови №27455700 виданої Володимирським ВДВС від 01 січня 2024 року про стягнення з ОСОБА_2 10369,60 доларів США виконавчого збору.

13 листопада 2024 року з банківського рахунку ОСОБА_2 , відкритого в АТ КБ Приватбанк, проведено стягнення виконавчого збору в сумі 8654,29 грн, що підтверджується відповідною банківською випискою та розпорядженням державного виконавця №73697171 від 14 листопада 2024 року.

Вважаючи дії відповідача щодо стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виконавчого збору протиправними, позивачі звернулися до суду із адміністративним позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За приписами частини 1 статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до частини 2 статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

З огляду на наведені правові норми апеляційний суд наголошує на тому, що початком примусового виконання відповідного виконавчого документу є подання стягувачем відповідної заяви про примусове виконання рішення, що є наслідком відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення шляхом винесення постанови, у тому числі про стягнення виконавчого збору із зазначенням відсотка суми, що підлягає стягненню.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» № 1403-VІІІ (далі - Закон № 1403-VІІІ), примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом № 1404-VIII випадках - на приватних виконавців.

За змістом статті 31 Закону № 1403-VIII, за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Водночас відповідно до частини третьої статті 45 Закону № 1404-VIII, основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

При цьому апеляційний суд зауважує, що основна винагорода приватного виконавця та виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча і виступають формами винагороди виконавців, однак не є однаковими поняттями.

Так, згідно з приписами статті 45 Закону № 1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюються окремими правовими нормами. Спільним для виконавчого збору та основної винагороди є порядок їх стягнення, а не умови, підстави чи механізм визначення.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 640/13434/19, від 26 травня 2022 року у справі № 420/6845/18, від 21 липня 2022 року у справі № 320/6215/19.

Як встановлено частиною 8 статті 27 Закону № 1404-VIII, під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

З матеріалів справи видно, що за одним і тим же виконавчим документом, а саме виконавчим листом Нововолинського міського суду Волинської області №2-279 від 31 травня 2011 року, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснюється стягнення як виконавчого збору, так і основної винагороди приватного виконавця.

Висновок щодо подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа висловлено Верховним Судом у постанові від 13 квітня 2023 року під час розгляду справи №160/695/22, на який підставно послався суд першої інстанції.

У цій справі Верховний Суд зазначив, що Закон України «Про виконавче провадження» «містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

62. Так, з одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.

63. Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця.

64. Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

65. Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість.

66. Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

67. Своєю чергою, ця ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження й атакувати такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і поважання людських прав.

68. Іншим аспектом цієї проблеми є балансування прав та інтересів учасників виконавчого провадження.

69. Так, указана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак з-поміж інших учасників виконавчого провадження саме боржники перебувають у найбільш уразливому становищі, позаяк у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

70. Зрештою проблематика, яка зумовлена неповнотою законодавства, стосується й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту, який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.

71. Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин має наслідком потребу застосування аналогії закону (права).

72. У цьому контексті насамперед Суд зауважує, що означене питання [про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа] полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхнє стягнення одночасно. Тобто у ракурсі поставленого питання справедливим є стягнення лише однієї з указаних сум.

73. Розв`язуючи це питання, Суд повторно зазначає, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

74. На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

75. Так, частиною восьмою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що «під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає».

76. Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується інших правовідносин, ніж ті, що маємо у справі ОСОБА_1, позаяк у його випадку не було передачі виконавчого документа.

77. Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону України «Про виконавче провадження» регулює подібні суспільні правовідносини.

78. Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

79. Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

80. Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

81. За правилами частини шостої статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

82. На основі цього, Верховний Суд вважає, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

83. Застосування частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» до спірних правовідносин дає Верховному Суду підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

84. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

85. Застосування аналогії закону дозволяє Суду також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

86. Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.

87. Зважаючи на вжиті у частині восьмій статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» часові маркери для її застосування: , , то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє виснувати, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця.

88. Водночас строк на оскарження у такому випадку пов`язується не з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору, а з діями державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, вчиненими після відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того ж самого виконавчого листа.

89. Зрештою, враховуючи положення частини восьмої статті 27, частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.

90. Указаний підхід до правозастосування дає змогу подолати невизначеність законодавчого регулювання, не атакувавши конвенційні й конституційні права особи та знайшовши справедливий баланс прав й інтересів учасників виконавчого провадження на основі волі законодавця, закладеної у нормі, що регулює подібні суспільні правовідносини.»

Застосовуючи наведений правовий висновок Верховного Суду, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про підставність позовних вимог та як наслідок задоволення таких, оскільки підстав для подальшого стягнення виконавчого збору з позивачів немає.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 268, 272, 287, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Володимирського відділу державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року у справі №140/13555/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова у повному обсязі складена 12 березня 2025 року.