Справа № 140/123/25
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року ЛуцькСправа № 140/123/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - В/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправною відмови у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби на підставі абзацу 8 пункту 3 частини 12 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»; зобов`язання повторно розглянути рапорт про звільнення з військової служби на підставі абзацу 8 пункту 3 частини 12 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та прийняти рішення про прийняття рішення про його задоволення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем у вересні 2024 року було подано рапорт командиру В/ч НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 8 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», що передбачає звільнення з військової служби у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.

ОСОБА_1 вказує, що є батьком ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка відповідно до медичного висновку №4 є дитиною з інвалідністю віком до 18 років та згідно з довідкою №144 від 07.05.2024 має потребу у домашньому догляді.

Стверджує, що родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 . ОСОБА_3 , у позивача наявна ще одна дочка, ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка відповідно до довідки №149 від 10.05.2024 також має потребу у домашньому догляді. Родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 .

Дружина позивача, ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває у відпустці по догляду за дочкою ОСОБА_4 до досягнення нею 6-річного віку, що підтверджується витягом з наказу №240-вн/тр про надання відпустки від 24.05.2024, тому переважна увага та догляд матері припадає на меншу дочку, а тому догляд за ОСОБА_2 може здійснювати лише позивач.

Позивач вказує, що всі підтверджуючі документи були долучені до рапорту про звільнення з військової служби, однак, після розгляду рапорту, він отримав письмове повідомлення від майора юстиції про те, що рапорт не підлягає задоволенню через недотримання вимог ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в частині наявності інших осіб, які здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.22).

У відзиві на позовну заяву представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову з наступних підстав (а.с.25-29).

Зазначає, що позивачем в додатках як до рапорту так і до позовної заяви додано витяг про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, посвідчення законного представника дитини з інвалідністю, які свідчать про те, що окрім позивача наявні інші особи які зобов`язані здійснювати виховання дитини з інвалідністю, а саме дружина позивача та матір неповнолітніх дітей - громадянка ОСОБА_5 .

Окрім цього у позовній заяві позивач зазначає, що рапорт на звільнення був поданий у вересні 2024 року, тобто до моменту внесення змін до Додатку 19 наказу Міністерства оборони України №170 від 10.04.2009 «Про затвердження Інструкції про Документ сформований в системі «Електронний суд» 09.02.2025 3 організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», але позивач в свою чергу не надає жодного підтвердження зазначеного факту, оскільки доданий до позовної заяви рапорт не містить відомостей про дату подачі зазначеного рапорту, а містить виключно відмітку про рік, а саме «___.___.2024».

Поряд із цим зазначений рапорт у відповідача не зареєстрований та відсутній. Також слід зауважити, що твердження позивача "Дружина Позивача, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуває у відпустці по догляду за дочкою ОСОБА_6 до досягнення нею 6-річного віку, що підтверджується витягом з наказу No240-вн/тр про надання відпустки від 24 травня 2024 року, тому переважна увага та догляд матері припадає на меншу дочку, ОСОБА_6 , а тому догляд за Ангеліною може здійснювати лише батько позивач, ОСОБА_1 .", на думку відповідача свідчить про не правильне застосування норм Сімейного кодексу України, а саме статей 150-152 Сімейного кодексу України, які встановлюють обов`язки та права батьків щодо виховання дитини та встановлюють право дитини на забезпечення батьківського виховання.

З урахуванням всього викладеного вище відповідач вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 17.01.2024 призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на підставі Указу Президента України №64/2022 від 25.02.2022 і проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Позивачем було подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, а саме доньки ОСОБА_2 (а.с.12).

На підтвердження вказаної обставини позивачем було подано такі документи: копія паспорта ОСОБА_1 , копія картки платника податків ОСОБА_1 , копія паспорта ОСОБА_5 , копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 03.10.2017, копію посвідчення серії НОМЕР_5 , копія довідки медико-соціальної комісії №149, копія довідки медико-соціальної комісії №144, копія медичного висновку №4 від 27.01.2020, копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 від 01.02.2018; копія витягу №428 про зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб від 22.05.2024.

У відповідь на вказаний рапорт майором юстиції ОСОБА_7 було відмовлено у його задоволенні у зв`язку з недотриманням вимог ч.12 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» в частині наявності інших осіб, які здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю (а.с.12 зворот).

Вважаючи рішення військової частини НОМЕР_1 про відмову в задоволенні рапорту протиправним, позивач з відповідним позовом звернувся до суду.

При вирішенні даного спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статті 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією держави-терориста російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який діє до сьогодні.

Військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі Закон №3543-XII) визначено, що мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону №3543-XII загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ ).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з частиною 6 статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Статтею 24 Закону №2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби, відповідно до ч. 3 якої закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII, а у частині 4 цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (п.1), під час воєнного стану (п. 2).

В ході судового розгляду справи суд встановив, що станом на день виникнення спірних правовідносин позивач є військовослужбовцем, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а тому порядок звільнення його як військовослужбовця з військової служби регламентується Законом №2232-ХІІ, відповідно до якого підстави звільнення з військової служби, зокрема, під час дії воєнного стану, визначені в статті 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Частиною 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії особливого періоду, зокрема з підстав виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Таким чином, станом на час звернення позивача з рапортом та прийняття рішення по його суті законодавство чітко вимагало наявності такої умови для звільнення з військової служби, як підтвердження відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років.

Згідно з частиною 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Порядок №1153), відповідно до ст. 233 якого військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (пункт 241 Положення №1153/2008).

Підпунктом 2 пункту 225 Положення передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації) на підставах, передбачених частиною 3, пунктом 2 частини 4, пунктом 3 частини 5 та пунктом 3 частини 6 статті 26 Закону №2232-XII: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (далі Інструкція №170 в редакції на час спірних відносин).

Абзацом 2 пункту 14.10 Інструкції №170 передбачено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України (абзац 13 пункту 14.10 Інструкції №170).

Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі Статут ЗСУ) із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 Статуту ЗСУ передбачено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема, відповідно до пункту 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 та визначено підпунктом "г" пункту 1 частини 4, підпунктом "ґ" пункту 2 частини 5, підпунктом "г" пункту 2 частини 6 статті 26 Закону №2232-XII, подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Таким чином, під час дії воєнного стану передбачено можливість звільнення військовослужбовців за сімейними обставинами, зокрема, у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років. Водночас, як судом вже зазначалось вище, законодавець визначив обов`язковою умовою такого звільнення відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років.

Так судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення його з військової служби у запас на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 (за підпунктом 7 пункту 3 частини 12) статті 26 Закону №2232-ХІІ (зі змінами), а саме: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Рапорт позивача розглянуто юридичною службою Військової частини НОМЕР_1 , а саме майором юстиції ОСОБА_7 (а.с.12 зворот).

За результатами розгляду рапорту та долучених до нього документів позивачу відмовлено у звільненні з військової служби, оскільки не доведено відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років, а зокрема наявність матері дитини, яка не позбавлена батьківських прав та може виховувати дитину.

Позивач обґрунтовуючи вимоги позовної заяви зазначає про те, що догляд за донькою ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 може здійснювати лише позивач, оскільки його дружина перебуває у відпустці по догляду за дочкою ОСОБА_4 до досягнення нею 6-річного віку, яка також має потребу у домашньому догляді.

Судом з матеріалів справи встановлено, що свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_6 підтверджено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8 ) 03.10.2017 зареєстровано шлюб (а.с.7 зворот).

З матеріалів справи слідує, що позивач та ОСОБА_5 виховують двох спільних дітей ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 відповідно (а.с.8).

Відповідно до довідки №144 про потребу у домашньому догляді встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 10.01.2024 є дитиною з інвалідністю, яка потребує домашнього догляду. Статус дитини з інвалідністю до 18 років підтверджено також медичним висновком №4 від 27.01.2020 (а.с.9). Статус дитини з інвалідністю до 18 років підтверджено посвідченням серії НОМЕР_5 (а.с.10 зворот).

Згідно довідки №149 про потребу дитини у домашньому догляді встановлено, що ОСОБА_4 з 20.05.2024 має статус дитини-інваліда, яка потребує домашнього догляду (а.с.10).

Разом з тим позивачем як до суду так і до відповідача було надано витяг №428 про зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку осіб від 22.05.2024 з якого слідує, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_1 (а.с.11).

Суд наголошує, що законодавство чітко вимагає наявності такої умови для звільнення з військової служби, як відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років, про що йдеться в пункті 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Суд приходить до висновку, що за правовідносин, щодо яких виник спір, звільнення з військової служби через сімейні обставини можливе у зв`язку із необхідністю виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років за відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати. Виходячи з вказаних положень, коли особи, зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю є живими, не позбавлені батьківських прав, не визнані безвісно відсутніми, не оголошені померлими тощо, відсутні підстави стверджувати про факт відсутності осіб, на яких покладені відповідні обов`язки.

Частиною другою статті 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Виходячи з положень ст.3 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якою визначено поняття "сім`ї", можливо дійти висновку про те, що сім`я створюється не лише на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 №5-рп/99 надав офіційне тлумачення терміну "член сім`ї": членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визначення їх членами сім`ї, крім спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, термін "сім`я" означає не лише створення сім`ї на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а має більш широкі критерії для його визначення.

Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у статтях 14, 15 СК України.

Так, згідно зі статтею 14 СК України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Якщо дитина або особа, дієздатність якої обмежена, не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки, опікун або самі ці особи за допомогою батьків чи піклувальника.

Частиною 1 статті 15 СК України визначено, що сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

З наведених положень законодавства вбачається, що в першу чергу саме на батьків покладається обов`язок з виховання та утримування своїх дітей.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 2 статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.

За змістом статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання.

Отже, з наведених норм СК України слідує, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою і при цьому, звільнення особи від обов`язків щодо виховання дитини відбувається у зв`язку з позбавленням такої особи батьківських прав.

Суд звертає увагу, що позивачем у позовній заяві визнається та не заперечується той факт, що його донька ОСОБА_2 проживає разом з її матір`ю ОСОБА_5 . При цьому, суд констатує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що матір позбавлена батьківських прав та не здійснює догляд за дитиною, що не дає суду підстав вважати, що позивач є єдиним членом сім`ї на утриманні і вихованні якого перебуває його донька ОСОБА_2 .

Твердження позивача про те, що ОСОБА_5 не може здійснювати догляду за ОСОБА_2 , оскільки на її утриманні перебуває донька з інвалідністю до 18 років ОСОБА_4 , суд до уваги не бере оскільки саме на батьків покладається обов`язок з виховання та утримування своїх дітей та мати ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутніми, не оголошена померлою тому, відсутні підстави стверджувати про факт відсутності осіб, на яких покладені відповідні обов`язки.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд погоджується із твердженнями відповідача про те, що станом на день подання та розгляду рапорту позивача до нього позивачем не було надано документального підтвердження відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років. Таким чином, у позивача були відсутні підстави для звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Враховуючи встановлені судом у цій справі і описані вище фактичні обставини, відповідні їм правовідносини, застосовані до них судом норми права суд дійшов висновку, що відповідач відмовляючи в задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби діяв на підставі та у спосіб передбачений чинним законодавством та в межах своїх повноважень.

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оскільки на час судового розгляду цієї справи та за наявних у матеріалах справи доказів у суду відсутні підстави для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби та для визнання протиправною відмови відповідача у звільнення позивача з військової служби, суд вважає, що у цій справі наявні фактичні і правові підстави для ухвалення судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 139 КАС України у зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позову понесені ним судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду, не відшкодовуються.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_7 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ).

Суддя А.Я. Ксензюк