Справа № 488/4250/24
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2025 р.м. ОдесаСправа № 488/4250/24

Категорія: 113000000 Головуючий в 1 інстанції: Селіщева Л.І.

Місце ухвалення: м. Миколаїв

Дата складання повного тексту:04.12.2024 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про оскарження постанови про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 про:

- визнання протиправною та скасування постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковника ОСОБА_2 за №304/2024 від 16 вересня 2024 року, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, за якою на нього був накладений штраф у розмірі 17 000 грн.;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що згідно отриманої ним повістки на відправку, він мав з`явитися 12 вересня 2024 року о 08:30 год., а протокол про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, був складений передчасно, 11 вересня 2024 року, тому у його діях відсутні подія та склад вказаного адміністративного правопорушення.

Також позивач посилається на те, що в оскаржуваній ним постанові міститься посилання на неіснуючий п.5 невідомої частини ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1991 року №3543-XII (далі Закон №3543-XII) та не конкретизоване вчинене ним порушення.

Крім цього, позивач посилався на те, що він не відмовлявся від виконання військового обов`язку, але просив його замінити на альтернативну (невійськову) службу, оскільки він належить до релігійної організації "Релігійний центр Свідків Єгови в Україні", віровчення якої не допускає користування зброєю, і є присвяченим охрещеним священослужителем (дияконом) збору "Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні". Дані обставини позивач неодноразово письмово повідомляв відповідача, проте відповідач безпідставно ігнорував ці звернення.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що альтернативна служба згідно діючого законодавства може бути запроваджена лише замість проходження строкової військової служби. Натомість, в умовах оголошеної в Україні загальної мобілізації через введення у країні військового стану, можуть бути встановлені окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної (невійськової) служби, тому відмова позивача від призову на військову службу під час мобілізації є неправомірною.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні, відповідно ст. 286 КАС України.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ІНФОРМАЦІЯ_3 про оскарження постанови про адміністративне правопорушення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також що у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги:

- маючи інформацію про складання 11 вересня 2024 року протоколу про адміністративне правопорушення №304/2024 відносно позивача за неявку о 8:30 год. 12 вересня 2024 року за повісткою на відправку, тобто за те що позивач не з`явився по повістці призначену лише на наступний день, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідачем не здійснено фіксації факту правопорушення: встановлення явки чи неявки позивача по повістці на відправку №1187 призначену на 12 вересня 2024 року о 8:30 год. Тобто 16 вересня 2024 року під час юрисдикційного розгляду адміністративної справи Відповідач навіть не здійснив фактичного її розгляду, не дослідив фактичні обставини справи та виніс оскаржувану постанову №304/2024, в мотивувальній частині якої зазначає про начебто встановлений факт вчинення правопорушення позивачем 11 вересня 2024 року, не посилаючись на будь-які документи та, зокрема, на повістку на відправку №1187 призначену на 12 вересня 2024 року о 8:30 год.;

- суд першої інстанції прийняв рішення по справі за відсутності письмової документальної фіксації факту адміністративного правопорушення, тобто неявки 12 вересня 2024 року, натомість не витребував у Відповідача, з метою повного та всебічного дослідження обставин справи, матеріали адміністративного провадження відносно Апелянта, зокрема Акт відмови від повістки, відомості про виклик поліцейського для фіксування відмови Позивача від повістки, навіть маючи інформацію та докази того, що фактичні дії (відмова позивача описані у оскаржуваній постанові №304/2024 від 16 вересня 2024 року та взагалі не відповідають диспозиції статті, за якою Позивача притягнено до адміністративної відповідальності. Сам факт відмови від одержання повістки не становить склад адміністративного правопорушення;

- відповідачем не здійснено фіксації факту правопорушення: встановлення явки чи неявки позивача по повістці на відправку №1187 призначену на 12 вересня 2024 року о 8:30 шляхом складання протоколу про адміністративне правопорушення. Вищезазначене свідчить про відсутність події та складу адміністративного правопорушення в діях позивача та адміністративні процесуальні підстави для скасування оскаржуваної постанови на підставі положень ст. ст. 277-2, 278, 279, 280 КУпАП;

- звертаємо увагу суду апеляційної інстанції на те, що навіть у разі існування протоколу про адміністративне правопорушення від 12 вересня 2024 року або датованого пізніше, у тому числі від 16 вересня 2024 року, на підставі якого було б видано оскаржувану постанову від 16 вересня 2024 року, то протокол є протиправним та таким, який прийнято усупереч положенням ч.2 ст. 254 КУпАП (Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності), оскільки відповідач пропустив строк його складення та склав його без участі позивача, про що засвідчує відсутність підпису на вказаному протоколі;

- відповідач в оскаржуваній постанові протиправно посилається на неіснуючий п.5 невідомої частини ст. 22 Закону №3543-XII та не визначає яке саме порушення встановленого порядку було здійснено позивачем, зокрема, не зазначено абзац п.6 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затвердженого Постанови Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560 (далі Закон №560), оскільки диспозиція п.6 передбачає порядок організації призову резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації та не передбачає і не встановлює обсяг будь-яких обов`язків (зобов`язань) військовозобов`язаного;

- саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, а постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення, аналогічна позиція закріплена в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду по судовій справі №156/698/23;

- обов`язок скаржника надавати визначеним органам документи, що підтверджують право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною невійськовою службою неодноразово був виконаний ОСОБА_1 . Як вбачається із матеріалів судової справи Скаржник всім серцем прийняв біблійну настанову з Ісаї 2:4 та через своє християнське сумління та глибокі релігійні почуття не може погодитися на військову службу та навчання. При цьому, гр. ОСОБА_1 наголошував на тому, що він не ухиляється від заходів мобілізації та неодноразово просив усно та письмово здійснити заміну виконання військового обов`язку на невійськову (альтернативу цивільну) службу;

- додатково звернуто увагу суду апеляційної інстанції на правові висновки Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, викладені в Листі Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини №1218.4/3-37210.3/23/42.2.2 від 08 січня 2024 року в контексті протиправності притягнення віруючих громадян України до адміністративної відповідальності;

- на переконання апелянта свобода сповідувати свою релігію, а отже і право на відмову від проходження військової служби з релігійних переконань, не підлягає обмеженню навіть в інтересах національної безпеки чи територіальної цілісності.

У відзиві ІНФОРМАЦІЯ_3 на апеляційну скаргу вказується, що рішення суду першої інстанції є правильним, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

16 вересня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковником ОСОБА_2 за №304/2024 від 16 вересня 2024 року позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП (порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію), за якою на нього був накладений штраф у розмірі 17 000 грн.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був правомірно притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, оскільки його релігійне віросповідання згідно діючого законодавства, не є законною підставою для відмови від призову на військову службу під час мобілізації. За такого, оспорювана ним постанова відповідає вимогам законодавства, оскільки винесена уповноваженою на те посадовою особою, з дотриманням процедури притягнення до адміністративної відповідальності, містить усі елементи, що повинні міститися в постанові відповідно до ст. 283 КУпАП, тому підстав для її скасування суд не вбачає.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ч.4 ст. 35 Конституції України, ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, п.п.1, 3 ст. 210-1, ст.ст. 251, 251, 280, 283 КУпАП, ст. 3, ч.3 ст. 4 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" від 23 квітня 1991 року №987-XII, ст. 1 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" від 12 грудня 1991 року №1975-XII, ч.4 ст. 1, ч.6 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII, п.1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року №154, ст. 1 Закону України "Про оборону України" від №06 грудня 1991 року №1932-XII, ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1991 року №3543-XII.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 62 Конституції України визначено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли маються підстави для звільнення від доказування. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Належними є докази, які містять інформацію відносно предмета доказування. Предметом же доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду певної справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно положень ст. 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.ст. 24, 25, 27-29, 40, 47, 51, 52, 55-63 цієї Конституції.

Основним національним нормативно-правовим актом у сфері свободи віросповідання є Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" від 23 квітня 1991 року №987-XII (далі Закон №987-XII), відповідно до якого видаються інші вітчизняні законодавчі документи.

Стаття 3 Закону №987-XII гарантує кожному громадянину в Україні право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії. Батьки або особи, які їх замінюють, за взаємною згодою мають право виховувати своїх дітей відповідно до своїх власних переконань та ставлення до релігії.

Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.

Положеннями ч.3 ст. 4 Закону №987-XII визначено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Згідно ч.4 ст. 35 Конституції України ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введений воєнний стан у зв`язку з військовою агресією РФ проти України. Згідно з Указом Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року "Про загальну мобілізацію", затвердженим Законом України №2105-ІХ від 24 лютого 2022 року, оголошується та проводиться загальна мобілізація (в подальшому Указами Президента воєнний стан та строк загальної мобілізації було неодноразово продовжено та вони продовжують існувати на час розгляду даної справи).

Згідно ч.4 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII) громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».

Відповідно ст. 1 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" від 12 грудня 1991 року №1975-XII (далі Закон №1975-XII) альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством.

Поряд з цим, 18 травня 2024 року набрав чинності Закон України від 11 квітня 2024 року №3633-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку", яким було внесено зміни до ч.6 ст. 2 Закону №2232-XII, і зокрема, було виключено строкову військову службу, як один із видів військової служби.

Так, відповідно ч.6 ст. 2 Закону №2232-XII, видами військової служби є:

- базова військова служба;

- військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;

- військова служба за контрактом осіб рядового складу;

- військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

- військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти;

-військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

-військова служба за призовом осіб офіцерського складу;

-військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

З огляду на викладене, заміна військової служби за призивом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну службу, діючим законодавством не передбачена.

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені у відповідності до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) ТЦК та СП, ТЦК та СП Автономної Республіки Крим, областей, м. Києва та м. Севастополя (ч.7 ст. 1 Закону №2232-ХІІ).

Згідно п.1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року №154, ТЦК та СП є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює, зокрема, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно ч.3 ст.1 даного Закону, - військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560, визначено, зокрема, процедуру оформлення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та механізм відправлення військовозобов`язаних та резервістів до місць проходження військової служби, а також визначено форму та зміст повісток (Додаток 1 до Порядку).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме згідно повістки на відправку №1187 (а.с.13) позивач мав з`явитися 12 вересня 2024 року о 08 год. 30 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_4 з речами та документами за визначеним переліком.

Частиною 1 ст. 210-1 КУпАП передбачена відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Згідно ч.3 ст. 210-1 КУпАП визначено порушення за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Відповідно ст. 1 Закону України "Про оборону України" від №06 грудня 1991 року №1932-XII (далі Закон №1932-XII), особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з Указом Президента України №303/2014 від 17 березня 2014 року "Про часткову мобілізацію" було прийнято рішення про оголошення та проведення часткової мобілізації, а отже з цього періоду в Україні діє особливий період.

Відповідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан. З цієї дати діє воєнний стан, а тому порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію є підставою для притягнення до відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст. 22 Закону №3543-XII громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

З аналізу вищезазначених норм вбачається обов`язок громадян з`явитися, зокрема до ТЦК та СП у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковника ОСОБА_2 за №304/2024 від 16 вересня 2024 року позивач ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП. Вказана постанова мотивована тим, що 11 вересня 2024 року у приміщенні мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 було виявлено, що він відмовився від призову на службу під час загальної мобілізації (направлення до військової частини), чим порушив вимоги п.5 ст. 22 Закону №3543-XII та п.6 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16 травня 2024 року.

З метою фіксації адміністративного правопорушення, 11 вересня 2024 року уповноваженою особою ІНФОРМАЦІЯ_3 , офіцером мобілізаційного відділення капітаном ОСОБА_3 відносно позивача та у його присутності, був складений протокол про адміністративне правопорушення №304/2024 за ч.3 ст. 210-1 КУпАП. У протоколі позивачеві було повідомлено про те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення призначений на 16 вересня 2024 року на 15:00 год. та вручено копію протоколу.

У своїх поясненнях до протоколу позивач висловив свою незгоду з протоколом, та в окремій заяві від 11 вересня 2024 року (а.с.17) пояснив, що він з 2014 року є ОСОБА_4 , тому згідно ч.4 ст. 35 Конституції України, просить замінити йому військову службу на альтернативну (невійськову) службу, оскільки його віросповідання не дозволяє йому виконувати будь-яку військову діяльність. Також у цій заяві позивач висловив відмову їхати у військову частину.

Аналогічного змісту заява від 07 травня 2024 року була направлена позивачем на адресу відповідача (а.с.18).

Зі змісту оспорюваної позивачем постанови вбачається, що розгляд справи відбувся у його присутності 16 вересня 2024 року, і копія постанови була ним отримана.

Відповідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.

Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КУпАП).

Докази, надані сторонами по справі, мають бути належним чином досліджені судом із наданням їм відповідної правової оцінки на предмет їх належності і допустимості, повноти та достатності для визнання правомірності дій та рішень суб`єкта владних повноважень.

Відповідно ч.1 ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивач був правомірно притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, оскільки його релігійне віросповідання згідно діючого законодавства, не є законною підставою для відмови від призову на військову службу під час мобілізації. За такого, оспорювана ним постанова відповідає вимогам законодавства, оскільки винесена уповноваженою на те посадовою особою, з дотриманням процедури притягнення до адміністративної відповідальності, містить усі елементи, що повинні міститися в постанові відповідно до ст. 283 КУпАП, тому підстав для її скасування суд не вбачає.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що згідно повістки він мав прибути до відповідача 12 вересня 2024 року, а протокол про адміністративне правопорушення був складений посадовою особою відповідача передчасно, тобто 11 вересня 2024 року, оскільки у своїй заяві як від 11 вересня 2024 року так і від 07 травня 2024 року позивач висловлював відмову від проходження військової служби. До того ж, розгляд справи відбувся 16 вересня 2024 року, тобто після 12 вересня 2024 року і доказів того, що позивач з`явився у призначений час чи надав докази поважності свого неприбуття, матеріали справи не містять.

В свою чергу, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що в оскаржуваній ним постанові міститься посилання на неіснуючий п.5 невідомої частини ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1991 року №3543-XII, але зазначає, що помилкове зазначення вказаного пункту не є суттєвим порушенням, яке вплинуло на правомірність винесення оскаржуваної постанови.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що постанова відповідає вимогам законодавства, оскільки винесена уповноваженою на те посадовою особою, з дотриманням процедури притягнення до адміністративної відповідальності та містить усі елементи, що повинні міститися в постанові відповідно до ст. 283 КУпАП.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Враховуючи все вищевикладене, колегія судів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Частиною 3 ст. 272 КАС України визначено, що судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених ст.ст. 273-277, 282-283-1, 284-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Керуючись ст.ст. 272, 286, 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 11 березня 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.