Справа № 363/591/25
Суддя: Дьоміна О. П.
Дата ухвалення: 2025-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючої судді Дьоміної О.П., за участі секретаря судового засідання Ходасевич Д.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

04.02.2025 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лоя О.М., звернувся до суду з позовом, надісланим на адресу суду засобами поштового зв`язку, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову за №18 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 22.01.2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а провадження у справі закрити та стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 233 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн.

Так, в обґрунтування позовних вимог вказано, що ОСОБА_1 працює в Державній службі України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, у зв`язку з чим 21.08.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_3 йому видано посвідчення за №20 про відстрочку від призову на військову службу на період мобілізації та на воєнний час на строк проведення мобілізації. На виконання постанови КМУ від 30.12.2022 року роботодавець позивача, для звірки даних, 27.03.2024 року надсилав до ІНФОРМАЦІЯ_2 Витяг із списків персонального військового обліку де під порядковим номером 18 були зазначені особисті данні позивача. Листом від 02.04.2024 року відповідач повідомив Державну службу України з лікарських засобів та контролю за наркотиками про повернення вищезазначених документів для проведення звіряння дані були звірені та оновлення. Позивач вказує, що 26.05.2024 року він особисто встановив додаток «Резерв+» та оновив свої дані, а 26.06.2024 року особисто прийшов на прийом до ІНФОРМАЦІЯ_4 де, за кілька днів після звіряння даних, до його військового квитка було вклеєно унікальний код, який було запроваджено постановою КМУ за №559 від 18.05.2024 року. Однак, внести відомості про бронювання позивач не зміг, оскільки на той час відповідальна особа перебувала у відпустці. В подальшому, було уточнено дату повернення відповідальної особи з відпустки з подальшою реєстрацією в електронній черзі. 20.12.2024 року було зламано державні реєстри, що на думку позивача, потягло за собою зміни та висвітлення недостовірних даних про нього в застосунку «Резерв +». 16.01.2025 року позивача зупинила поліція та, перевіривши його документи та відомості доставила його до ІНФОРМАЦІЯ_5 де позивачу повідомили, що у них відсутні дані про нього, у зв`язку з чим на позивача складено адміністративний протокол за те, що він не оновив свої облікові дані. 20.01.2025 року начальник відповідача викликав відповідальну за бронювання особу, яка повідомила, що позивачем надано повний пакет документів згідно переліку та 26.06.2024 року всі дані внесено до його облікової карти. Після переустановлення додатку «Резерв +» на телефоні позивача з`явилась інформація про оновлення останнім свої облікових даних 20.01.2025 року. 22.01.2025 року позивач прийшов до ІНФОРМАЦІЯ_5 де йому було вручено Постанову за №18 по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, якою його визнано винним у вченні вказаного правопорушення та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу 25 500 грн. Позивач не погоджується із вказаною постановою, оскільки вона є дефектною за змістом, а саме невірно зазначено дату постанови та суму штрафу. Крім того, вказана постанова винесена поза межами строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП. Фактично справа була розглянута за його відсутності, чим порушено вимоги ст. 248, ст. 268 КУпАП. Недотримання відповідачем процедурних приписів законодавства є підставою для визнання постанови у справі протиправною. Крім того, в постанові не зазначено, які саме дані позивачем не оновлено чи не уточнено, а тому постанова є необґрунтованою. Таким чином, на думку позивача, виходячи з норм Закону «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», інформацію, яку не оновлено відповідач повинен був самостійно отримати від уповноважених органів та з реєстрів, до яких має доступ в електронному вигляді. Крім того, інформація щодо позивача була оновлена за його місцем роботи, що підтверджується відповідним листом від 02.04.2024 року.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07.02.2025 року відкрито провадження у справі та справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_1 належним чином засвідчені копії: матеріалів справи про адміністративне правопорушення за результатами розгляду якої було винесено постанову від 22.01.2025 року №18 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП; протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а також документів, що підтверджують факт ознайомлення ОСОБА_1 із вказаним протоколом, а у випадку, якщо відносно ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 210-1 ч. 3 КУпАП не складався документів, що підтверджують наявність правових підстав для нескладання такого протоколу; документів, що підтверджують факт інформування ОСОБА_1 про дату, місце та час розгляду справи про адміністративне правопорушення, за результатами якого було винесено оскаржувану постанову від 22.01.2025 року за №18.

03.03.2025 року до суду від представника відповідача надійшли заява про поновлення строку на подачу відзиву та відзив на позовну заяву в якому зазначено, що враховуючи вимоги абз. 7 ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», всі військовозобов`язані, окрім тих, що відносяться до абз. 2-6, зобов`язані протягом 60 днів уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження. Норми законодавства передбачаються три шляхи, якими громадяни України, які перебувають на території України та які перебувають на військовому обліку, повинні були уточнити свої персональні дані з 18.05.2024 року по 16.07.2024 року (включно), а саме: через центр надання адміністративних послуг, через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки. Останній день вказаного 60-денного строку для уточнення облікових даних припадав на 16.07.2024 року. У свою чергу, ОСОБА_1 уточнив свої облікові дані через електронний кабінет лише 19.01.2025 року, що підтверджується витягом з системи «Оберіг» та копією застосунку «Резерв+». Отже, ОСОБА_1 будучи військовозобов`язаним, під час дії особливого періоду, на виконання абз. 6 ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не оновив свої дані, у зв`язку з чим уповноваженою особою ІНФОРМАЦІЯ_5 відносно останнього складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Посилання позивача на те, що постанова містить певні неточності у написанні року її ухвалення та розміру штрафу є непереконливими та безпідставними. Фабула правопорушення викладена відповідно до адміністративного правопорушення, а тому скасування постанови виключно на підставі формальної констатації, зокрема наявності технічних помилок, неправильного зазначення цифрової суми штрафу за відсутності інших підстав для скасування постанови жодним чином не сприятиме досягненню мети адміністративного провадження і адміністративної відповідальності за вчинення протиправного діяння. Такий підхід, на думку представника відповідача, є проявом надмірного формалізму та істотно порушує основні принципи правовладдя. З огляду на викладене постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності ухвалена в межах компетенції начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи з дотриманням вимог діючого, на час вчинення правопорушення, законодавства. Втім, у разі встановлення судом, що допущені в постанові технічні помилки суттєво впливають на встановлення об`єктивної істини у справі, представник відповідача просить на підставі ст. 268 КУпАП скасувати постанову і направити справу на новий розгляд.

Витребувані документи надійшли на адресу суду 11.03.2025 року.

Згідно ч. 3 ст. 194 КАС України - учасники справи мають право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Так, позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, при цьому надав до суду заяву, в якій просив суд розглядати справу за його відсутності.

Відповідно до ч.1 ст. 205 КАС України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України - у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на позов відповідача, об`єктивно оцінивши в сукупності усі надані докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного:

Так, ст. 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Крім того з ч. 1 ст. 5 КАС України випливає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист в тому числі і шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з вимог ч. 1 ст. 2 КАС України - завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Статтями 72-79 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Стаття 90 КАС України передбачає, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази - не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, дослідивши надані сторонами докази судом встановлено:

22.08.2023 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_7 , відповідно до розпорядження КМУ від 21.11.2018 року за №966-р згідно з переліком посад і професій (додаток до розпорядження №35), видано посвідчення за №20 про відстрочку від призову на військову службу на період мобілізації та на воєнний час на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , рядового, солдата, який працює в Держлікслужбі на посаді головного спеціаліста.

З довідки за №60-/010.0./2-24, виданої 23.05.2024 року начальником відділу з управління персоналом Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками О. Алексєєвою вбачається, що ОСОБА_1 дійсно перебуває на посаді головного спеціаліста відділу ліцензування господарської діяльності лікарських засобів Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками. У відповідності до ст. 6 ЗУ «Про державну службу» є державним службовцем категорії «В», як особа корпусу державної служби, що перебуває на посаді центрального органу виконавчої влади, повноваження якого розповсюджуються на всю територію України. Відповідно до Порядку бронювання військовозобов`язаних за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування та підприємства, установами і організаціями на період мобілізації та на воєнний час, затвердженого постановою КМУ від 04.02.2015 року №45 (в редакції постанови КМУ від 11.01.2018 року №12, зі змінами), надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та на воєнний час, як особі, що продовжує працювати на посадах, включених до переліків посад і професій військовозобов`язаних, які підлягають бронюванню на період мобілізації та на воєнний час, затверджених розпорядженням КМУ від 18.03.2015 року №493-р (із змінами), та які після 24.08.2023 року набули право на відстрочку відповідно до критеріїв бронювання військовозобов`язаних (підстава: Розпорядження КМУ від 21.11.2018 року №966-р згідно з переліком посад і професій (додаток №35), розділ І (центральний апарат), пункт 4 (головний спеціаліст), надано відстрочку від призову на військову службу на період мобілізації та на воєнний час на строк проведення мобілізації).

З витягу зі списків персонального військового обліку Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, що є Додатком 5 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою КМУ від 30.12.2022 року №1487, вбачається, що під порядковим №18 групи ІІ військовозобов`язані рядового, сержантського та старшинського складу, значиться ОСОБА_1 .

Листом за №2/1/3787 від 02.04.2024 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_8 , у відповідь на лист за №2770-001.1/017.0/17-24 від 20.03.2024 року, повернув Державній службі України з лікарських засобів та контролю за наркотиками подані документи для проведення звіряння з відміткою про звіряння.

До матеріалів справи, також долучено військовий квиток на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 де Начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 здійснено запис, що 20.01.2025 року комісією при ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_1 визнано придатним до військової служби за гр. ІІ ст. 39-в, 42-в, 57-в (наказ МО України від 2008 року №402) пр№757.

З матеріалів справи за №18 про адміністративне правопорушення вчинене ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Постанова від 21.01.2024 року за №18 судом встановлено наступне:

16.01.2025 року начальником адміністративного відділення ІНФОРМАЦІЯ_5 капітаном ОСОБА_4 , керуючись ст. 253 КУпАП, складено протокол відносно ОСОБА_3 , 31.08.1974 року. Суть адміністративного правопорушення: 16.01.2025 року о 09 год. 45 хв. в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 встановлено, що гр. ОСОБА_3 , будучи військовозобов`язаним, під час дії особливого періоду протягом 60 днів, з дня набрання чинності Указом Президента України про мобілізацію, не оновив свої дані, чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

У вказаному протоколі ОСОБА_1 , власноручним підписом, підтвердив ознайомлення про те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться о 10 год. 00 хв. 21.01.2025 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, у відповідній графі протоколу ОСОБА_1 вказав, що облікові дані обновив, однак вони не відображаються в смартфоні.

З витягів із застосунків «Резерв +» та «Оберіг» вбачаться, що ОСОБА_1 , 31.08.1974 року, уточнив свої дані 19.01.2025 року.

22.01.2024 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 полковник ОСОБА_5 , розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 виніс постанову, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено на нього штраф у сумі 25 500 (сімнадцять) тисяч гривень.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 16.01.2025 року близько 09 год. 45 хв. в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 було встановлено, що громадянин України ОСОБА_1 , будучи військовозобов`язаним, у визначений законом термін не уточнив та не оновив свої облікові дані в територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого проживання, чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення за №18 вбачається, що ОСОБА_1 отримав копію постанови за №18 - 22.01.2025 року.

Нормами КУпАП регламентовано, що відповідно до вимог ст. 245 КУпАП - завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Як визначено ст. 235 КУпАП - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до ст. 283 КпАП України, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до положень КУпАП вищевказані обставини встановлюються на підставі доказів.

Згідно зі ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 17 Конституції України передбачено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

В преамбулі Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі за №3633-ІХ) визначено, що цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Метою прийняття Закону за №3633-ІХ було удосконалення процедур мобілізації, питань проходження військової служби, а також функціонування військових формувань, у тому числі тих, на яких покладені мобілізаційні функції.

Введення Законом за №3633-ІХ обов`язку щодо оновлення кожним військовозобов`язаним своїх персональних даних протягом 60 днів з дня набрання чинності цим законом, мало на меті удосконалення та, в першу чергу, полегшення роботи Територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (далі ТЦК), на які покладено функції, зокрема, з обліку військовозобов`язаних, проведення їх медичних оглядів та призову на військову службу. Самостійне оновлення військовозобов`язаним своїх персональних даних забезпечує ефективне функціонування системи військового обліку та значно економить дорогоцінний час працівників ТЦК, який останні змушенні витрачати на розшук військовозобов`язаних, уточнення їх даних, замість того, щоб витрачати зусилля на виконання інших функцій покликаних забезпечити ефективну обороноздатність держави.

Статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно з ч.3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися: військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях; резервісти, які проходять службу у військовому резерві, - до військових частин у строки, визначені командирами військових частин; військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку; військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом керівників відповідних підрозділів; особи, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту. Інші військовозобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, зобов`язані уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження. Отже, враховуючи вимоги зазначеного абз. 7 ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» всі військовозобов`язані, окрім тих що відносяться до абз. 2-6, зобов`язані протягом 60 днів уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Частиною 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, окрім іншого: - уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки (абзац 2); - виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством (абзац 6).

Частина 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» викладена в редакції Закону за №3633-IX від 11.04.2024, який набув чинності 18 травня 2024 року.

Відповідно до ч. 11 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), номерів засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, органами військового управління, військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності визначений Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року за №1487 (далі - Порядок), який набрав чинності 05.01.2023.

Відповідно до п.4 Порядку завданнями військового обліку є, зокрема, своєчасне оформлення військово-облікових документів призовників, військовозобов`язаних та резервістів; забезпечення контролю за станом військового обліку в державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях; забезпечення контролю за дотриманням призовниками, військовозобов`язаними та резервістами правил військового обліку; забезпечення громадян України інформацією щодо виконання ними військового обов`язку.

При цьому, військовозобов`язаним було забезпечено можливість використання кількох варіантів оновлення своїх персональних даних на вибір, у тому числі і через електронний кабінет, що взагалі не потребує відвідання державних установ.

Частиною 3 ст. 210-1 КУпАП передбачено відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.

Об`єктом адміністративного правопорушення за ст. 210-1 КУпАП є суспільні відносини у сфері мобілізаційної підготовки та мобілізації. Об`єктивна сторона правопорушення виражається у порушенні законодавства України про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (формальний склад). Суб`єкт адміністративного проступку як громадяни, так і посадові особи. Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини як у формі умислу, так і у формі необережності.

Отже, вищезазначені норми законодавства передбачають три шляхи, яким громадяни України, які перебувають на території України та які перебувають на військовому обліку повинні були уточнити свої персональні дані з 18.05.2024 по 16.07.2024 (включно), а саме: через центр надання адміністративних послуг; через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста; у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.

Як вбачається з витягів із застосунків «Резерв +» та «Оберіг» - ОСОБА_1 , 31.08.1974 року, уточнив свої дані 19.01.2025 року, тобто поза межами законодавчо встановленого строку з 18.05.2024 по 16.07.2024 включно.

Крім того, суд відхиляє твердження позивача про те, що розглянувши справу за його відсутності відповідачем порушено процедуру притягнення його до адміністративної відповідальності, оскільки в протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, роз`яснено положення ст. 63 Конституції України, його права та обов`язки, передбачені ст. 268 КУпАП, та повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться о 10: 00 год. 22.01.2025 року, в самій постанові відсутні відомості про неявку останнього, а навпаки зазначено, що ОСОБА_6 не визнав своєї вини та надав витяг з «Резерв+». Крім того, з матеріалів справи за №18 про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 копію постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності отримав в день її постановлення 22.01.2025 року.

Щодо твердження позивача, що виходячи з норм Закону «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», інформацію, яку ним не оновлено відповідач повинен був самостійно отримати від уповноважених органів та з реєстрів, до яких має доступ в електронному вигляді, суд зазначає про наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» держателем Реєстру є Міністерство оборони України (далі - Держатель Реєстру), розпорядником Реєстру є Генеральний штаб Збройних Сил України (далі - розпорядник Реєстру), а Служба безпеки України та розвідувальні органи України є органами адміністрування та ведення Реєстру. Адміністратором Реєстру є Держатель Реєстру.

Відповідно до ч. 5, 8, 9 ст. 5 цього Закону органами адміністрування Реєстру в межах своїх повноважень є, зокрема, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя. Органами ведення Реєстру є районні (об`єднані районні), міські (районні у місті, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, Центральне управління Служби безпеки України та регіональні органи Служби безпеки України, відповідні підрозділи розвідувальних органів України. Органи ведення Реєстру забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» затверджено перелік відомостей, що становлять персональні дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Згідно з ч. 3 ст. 14 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» актуалізація бази даних Реєстру здійснюється на підставі відомостей, що вносяться органами ведення Реєстру, а також шляхом електронної інформаційної взаємодії (обміну відомостями) між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною.

Цією нормою передбачено перелік державних органів, від яких Органи ведення Реєстру одержують в електронному вигляді персональні відомості призовників, військовозобов`язаних та резервістів, та перелік персональних даних, які можуть бути отримані від кожного органу.

Абзацем 21 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» встановлено, що електронна інформаційна взаємодія, у тому числі надання відповідних відомостей, між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами, базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною, здійснюється відповідно до законів України «Про публічні електронні реєстри», «Про розвідку» та в порядку, визначеному Держателем Реєстру спільно з відповідним державним органом.

Так, судом було проаналізовано підзаконні акти та встановлено, що на сьогодні затверджено і діє Порядок електронної інформаційної взаємодії Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів і Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, затверджений Наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України від 21.08.2023 № 494/446, та Порядок електронної інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів і Державним реєстром актів цивільного стану громадян, затверджений Наказом Міністерства оборони України, Міністерства юстиції України від 10.08.2023 № 464/2887/5.

Разом із цим, Міністерство фінансів України та Міністерство юстиції України як держателі державних реєстрів не можуть забезпечити доступ до всієї інформації, яка становить персональні дані військовозобов`язаного.

Так, відповідно до п. 15 ч. 3 ст. 14 вищевказаного закону відомості, зазначені у п. 7-1 ч. 1 ст. 7 Закону, можливо отримати в електронному вигляді лише від центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері соціальної політики, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, соціального захисту населення, порядок взаємодії з яким у Міністерства оборони України на теперішній час відсутній.

Крім того, абзац 4 пункту 1 частини 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» у першу чергу встановив, що громадяни України, які перебувають на військовому обліку, зобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності цим Законом уточнити, саме адресу проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти) та інші персональні дані.

Суду не було надано жодних доказів, які б підтверджували, що станом на дату останнього уточнення персональних даних ОСОБА_1 були зазначені незмінені по теперішній час адреса проживання, номер засобів зв`язку, адреса електронної пошти (за наявності електронної пошти) та інші персональні дані.

З огляду на вищевикладене, суд вважає недоведеним, що в інформаційно-комунікаційних системах, реєстрах (у тому числі публічних) та базах даних, держателем яких є державні органи, зазначені в ч. 3 ст. 14 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» наявна вся інформації щодо персональних даних стосовно ОСОБА_1 , яка могла бути самостійно перевірена відповідачем.

Оцінюючи інші доводи позовної заяви, суд зазначає, що згідно п. 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, ст. 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Водночас, під час розгляду справи судом встановлено наявність описок/помилок в протоколі та постанові начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковник ОСОБА_5 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладеня на нього стягнення у виді штрафу. А саме: протокол датовано 16.01.2025 роком та в протоколі є помітка, під якою поставив свій підпис ОСОБА_1 , що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 22.01.2025 року, в той же час, винесена судом та оскаржувана позивачем постанова за №18, датована 22.01.2024 роком. При цьому зі змісту протоколу вбачається, що він складений відносно ОСОБА_3 , а постанова, винесена на підставі цього протоколу - стосовно ОСОБА_1 , крім того, згідно постанови на ОСОБА_1 накладене стягнення у виді штрафу у сумі 25 500 (сімнадцять) тисяч гривень.

Крім того в протоколі за №18 від 16.01.2025 року та в оскаржуваній постанові за №18 від 22.01.2024 року по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП відсутнє чітке, існуюче посилання на конкретну норму права, яку порушив позивач і яка обумовлює об`єктивну сторону ч. 3 ст. 210 КУпАП, що суперечить принципу правової визначеності та позбавляє суд можливості визначити суть інкримінованого правопорушення.

Відповідно до ст. 280 КУпАП - орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд зазначає, що відповідач, ухвалюючи оскаржувану постанову, в порушення ст. 245 КУпАП, не надав належну оцінку всім обставинам справи у їх сукупності та не навів належного обґрунтування щодо порушення Порядку, а також інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, враховуючи допущену відповідачем неповноту розгляду справи про адміністративне правопорушення стосовно позивача, щодо дійсних мотивів ухвалення оскаржуваної постанови, прийняте рішення визнається передчасним. Водночас, враховуючи положення Конституції України і КАС України, щодо компетенції органу державної влади, суд вважає, що підстави для закриття справи відсутні, а справу необхідно надіслати на новий розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 286 КАС України - за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).

Враховуючи встановлені судом обставини, норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення відповідача скасуванню, а справу необхідно надіслати на новий розгляд.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України - при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 4 ст. 152 КАС України, до заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Позивач, звертаючись із позовом, сплатив судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Згідно ЗУ «Про судовий збір» - судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Так, ст. 7 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2025 рік" встановлено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб в розрахунку на місяць з 1 січня 2025 року складає 3028 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року в справі за №543/775/17 зазначає, що з огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 4 ЗУ України «Про судовий збір» - у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення ставка судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028х0,2 = 605,60 грн.).

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Отже, за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 302,80 грн.

Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу суд зазначає наступне:

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України - розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За змістом п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

За правилами ч. 5 ст. 134 КАС України - визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 року у справі за №816/2096/17 та у Постанові від 16.05.2019 року у справі за №823/2638/18.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року за №23- рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Так, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем долучено копію договору про надання правової допомоги за №03/01 від 23.01.2025 року, додаток до договору про надання правової допомоги за №03/01 від 23.01.2025 року з яким за надання правової допомоги замовник зобов`язаний сплатити адвокату гонорар в розмірі 6 000 грн., який складається з: 3 000 грн. складання позовної заяви, відзиву, відповіді на відзив, заперечення. 1 500 грн. за участь адвоката в кожному судовому засіданні і 1 000 грн., якщо судове засідання не відбулось за неявки учасника судового процесу, 1 500 грн. складання запитів, листів, клопотань, звернень, тощо. У вказаному додатку в розділі 3 «відмітки» зазначено, що 26.01.2025 року адвокат отримав 3 000 грн. за складання адмін. позову, підготовку документів та подання позову до Вишгородського районного суду Київської області.

Верховний Суд у постанові від 29.08.2022 року у справі за №826/16473/15 вказав, що аналіз змісту ч. ч. 13 ст. 139 КАС України дозволяє зробити висновок про те, що витрати суб`єкта владних повноважень на сплату судового збору за будь-яких результатів розгляду справи (задоволення або відмова в задоволенні позову як повністю, так і частково) не підлягають розподілу за результатом розгляду справи. Суд вважає, що такий підхід законодавця нерозривно пов`язаний із завданням адміністративного судочинства, котре полягає у вирішенні судом спорів у сфері публічно-правових відносин із метою ефективного захисту прав, свобод й інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень із боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінюючи вищенаведене, суд зауважує, що Верховний Суд в Постанові від 21.08.2020 року по справі за №520/2915/19 зауважує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є не співмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява №71660/11), п. 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява №72277/01), п. 88 рішення у справі Меріт проти України (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у п. 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі ст. 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Аналогічна правова позиція висловлена у додатковій постанові Верховного Суду від 05.09.2019 по справі за №826/841/17.

Відповідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи незначну складність категорії справи, суд вважає, що вказані позивачем витрати на правову допомогу не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи за №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019 року, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів ч. 5 ст. 242 КАС України та ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд враховує під час вирішення такого питання.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню, у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених ч. 5 ст. 134 КАС України.

Відтак, з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, враховуючи предмет позову та часткове задоволення позовних вимог виходячи з критерію пропорційності суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 1 500 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1 500 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На підставі ст. ст.19, 65 Конституції України, ст. ст.1, 7, 9, 14, 23, 24, 27, 210 ч.3, 235, 245, 247, 251, 252, 258, 268, 280, 283, 287-289, 291 КУпАП та керуючись ст.ст.5, 20, 72, 77, 79, 139, 159, 162, 165, 194, 229, 241-246, 250, 251, 255, 268, 269, 286, 293 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення задовольнити частково.

Постанову за №18 від 22.01.2024 року за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, яка була винесена начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 відносно ОСОБА_1 скасувати і надіслати справу на новий розгляд до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , понесені судові витрати у загальному розмірі 1 802,80 грн.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_10 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , юридична адреса: АДРЕСА_3 .

Головуюча суддя О.П. Дьоміна