Справа № 320/61587/24
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2025-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

за участю секретаря Барміної Г.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Приватного підприємства Приватна Фірма "ПЕТРО ВЕЛИКИЙ" до Київської міської ради про визнання протиправним та нечинним рішення в частині від 12 грудня 2024 року № 08/231-1637/ПР, за апеляційною скаргою Приватного підприємства Приватна Фірма "ПЕТРО ВЕЛИКИЙ" на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Приватне підприємство Приватна Фірма «ПЕТРО ВЕЛИКИЙ» звернулось до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Київської міської ради, в якому просило:

- визнати протиправним та нечинним рішення Київської міської ради «Про затвердження переліку об`єктів малої приватизації комунальної власності територіальної громади міста Києва, що підлягають приватизації, та внесення змін до деяких рішень Київської міської ради» від 12 грудня 2024 року в частині щодо встановлення заборони розміщення у приміщеннях та на територіях закладів охорони здоров`я ритуальних служб або суб`єктів господарювання, які надають ритуальні послуги/надання ритуальних послуг/виготовлення або торгівля або зберігання торгівлі предметів ритуальної належності.

Разом із позовною заявою подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив:

- зупинити дію рішення Київської міської ради «Про затвердження переліку об`єктів малої приватизації комунальної власності територіальної громади міста Києва, що підлягає приватизації, та внесення змін до деяких рішень Київської міської ради» від 12 грудня 2024 року № 08/231-1637/ПР до моменту набрання законної сили рішенням у справі за адміністративним позовом Приватного підприємства Приватна фірма «ПЕТРО ВЕЛИКИЙ» до Київської міської ради про визнання протиправним та нечинним рішення Київської міської ради «Про затвердження переліку об`єктів малої приватизації комунальної власності територіальної громади міста Києва, що підлягає приватизації, та внесення змін до деяких рішень Київської міської ради» від 12 грудня 2024 року № 08/231- 1637/ПР в частині.

В обґрунтування заяви зазначено, що позивачем укладено низку Договорів про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, які були нотаріально посвідченими на підставі рішень Київської міської ради або балансоутримувачів, про надання згоди на передачу таких нежитлових приміщень в оренду. Проте, внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, позивач був позбавлений можливості і надалі виступати суб`єктом орендних правовідносин комунального майна, яке належить територіальній громаді міста Києва, а саме приміщень, які розташовані на території комунальних закладів охорони здоров`я, оскільки договори знаходяться під загрозою їх розірвання, позаяк господарюючим суб`єктам було заборонено не тільки розміщуватись у приміщеннях та на території комунальних закладів охорони здоров`я, але і заборонено надавати ритуальні послуги та зберігати предмети ритуальної належності. Крім цього, у заяві про забезпечення позову наголошено, що якщо діючі договори про передачу комунального майна територіальної громади міста Києва будуть розірвані на означеній вище підставі, то механізму поновлення таких договорів чинним законодавством України не передбачено, що матиме своїм наслідком безповоротної втрати у суб`єктів господарювання права оренди. Зазначає, що зупинення дії оскаржуваного рішення буде мати наслідком того, що таке неправомірне обмеження суб`єктів господарювання, які надають ритуальні послуги, у реалізації права виступати суб`єктом орендних правовідносин комунального майна, що перебуває у власності комунальних закладів охорони здоров`я, а також убезпечить суб`єктів господарювання від протиправного припинення договорів оренди майна комунальної власності на підставі, що не передбачена жодним законодавчим положенням у сфері правовідносин оренди комунального майна.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким вжити заходи забезпечення позову.

В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання. Також наголошено, що невжиття заходів забезпечення позову буде мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача та ускладнить їх відновлення. Вказано, що у разі розірвання договорів на підставі, передбаченій оскаржуваним рішенням, орендні правовідносини, які існують на підставі діючих договорів оренди приміщень на території комунальних закладів охорони здоров`я будуть безповоротно припинені, позаяк будь-якого правового механізму поновлення припинених договорів оренди комунального майна чинним законодавством не передбачено.

Представники позивача в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, спірну ухвалу суду першої інстанції просив залишити без змін.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи станом на час розгляду заяви про забезпечення позову не містять доказів вчинення Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради/Державною установою «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України» дій, спрямованих на припинення дії цих договорів. Відтак, позивач не надав доказів існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає таке.

За приписами ч. 1, 2 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Відповідно до частини 2 статті 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Відповідно до пункту 1 частини 1 та частини 2 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.

Згідно з частинами 1, 4, 5 та 6 статті 154 КАС України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання.

Отже, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом, зокрема, зупинення дії індивідуального акта або нормативно-правового акта.

За своєю суттю інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування: або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду від 06.03.2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" висвітлено позицію щодо вжиття заходів забезпечення позову в адміністративних справах, в якій зазначено, зокрема, що судам необхідно враховувати, що, згідно з ч. 3 та 4 ст. 117 КАС України, забезпечення позову в адміністративних справах допускається лише у двох формах: зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються; заборони вчиняти певні дії. В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

Водночас, будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі № 640/6315/19.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, колегія суддів зазначає таке.

Так, підставою звернення позивача до із заявою про забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення в частині встановлення прямої заборони ритуальним службам та суб`єктам господарювання, що надають ритуальні послуги, розміщуватись у приміщеннях та на територіях комунальних закладів охорони здоров`я, було те, що вказаним рішенням Київради встановлено місячний строк для власників та балансоутримувачів такого комунального майна для вжиття заходів, спрямованих на виконання означеної прямої заборони.

Позивач є орендарем низки об`єктів комунального майна закладів охорони здоров`я на території міста Києва.

14 лютого 2025 року КНП «Київська міська клінічна лікарня №4» було надіслано позивачу лист № 201 та 202, яким, як орендодавцем за Договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 1516-1 від 11.12.2017, поінформовано про необхідність його розірвання на виконання положення рішення Київради.

Відтак, об`єктивно існуючою обставиною є те, що Київською міською радою, керуючись оскаржуваним рішенням, вже вчиняються дії, спрямовані на зупинення діючих договорів оренди комунального майна територіальної громади міста Києва, розташованого на території комунальних закладів охорони здоров`я, на підставі прямої заборони, встановленої Спірним рішенням Київради.

Поряд з цим, колегія суддів враховує, що при розірванні договорів на підставі, передбаченій оскаржуваним рішенням, орендні правовідносини, які існують на підставі діючих договорів оренди приміщень на території комунальних закладів охорони здоров`я будуть припинені.

Натомість, жодного правового механізму поновлення припинених договорів оренди комунального майна чинним законодавством не передбачено, що свідчить про реальну можливість заподіяння шкоди правам та інтересів позивача без можливості належно та у найстисліший термін відновити такі.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що позивачем по справі доведено наявність процесуально визначених передумов для застосування такого заходу забезпечення позову як зупинення дії оскаржуваного рішення в частині встановлення прямої заборони ритуальним службам та суб`єктам господарювання, які надають такі послуги, розташовуватись у приміщеннях та на територіях комунальних закладів охорони здоров`я.

Відтак, апелянтом наведені та документально підтверджені обставини, які вказують на очевидну небезпеку заподіянню шкоди його правам та інтересам, які неможливо захистити без вжиття відповідних заходів до набрання законної сили рішенням у справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, який вказав на те, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а підстави для її задоволення - відсутні.

Колегією суддів враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції прийнята за неповного встановлення усіх обставин справи, та наявні достатні правові підстави для її скасування, та прийняття нового судового рішення про вжиття заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 150, 151, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства Приватна Фірма "ПЕТРО ВЕЛИКИЙ" на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом Приватного підприємства Приватна Фірма "ПЕТРО ВЕЛИКИЙ" до Київської міської ради про визнання протиправним та нечинним рішення в частині від 12 грудня 2024 року № 08/231-1637/ПР - задовольнити.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року - скасувати, та прийняти постанову, якою заяву про забезпечення позову - задовольнити.

Зупинити дію рішення Київської міської ради «Про затвердження переліку об`єктів малої приватизації комунальної власності територіальної громади міста Києва, що підлягає приватизації, та внесення змін до деяких рішень Київської міської ради» від 12 грудня 2024 року № 08/231-1637/ПР в частині встановлення заборони ритуальним службам або суб`єктам господарювання, які надають ритуальні послуги, надання ритуальних послуг, виготовлення та/або торгівля, та/або зберігання товарів ритуальної приналежності розташовуватись у приміщеннях та на території комунальних закладів охорони здоров`я, - до моменту набрання законної сили рішенням у справі № 320/61587/24.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко

Повний текст постанови складено 12.03.2025.